 Bona tarda a tothom, en primer lloc volem donar les gràcies a Jordi Guixé de l'euròm, i a l'equip tècnic de l'euròm, que ha fet possible, finalment, aquesta connexió, videoconferència, que per motius laborals en Jordi final no s'ha pogut desplaçar aquí, i aquestes diferents institucions, com els Consell Insolà i els Ajuntaments, que han donat suport en aquest primer cicle de memòria i patrimoni, i que avui estem en una de les darreres activitats. Recordant dia 9, dissabte hi haurà una excursió, una excursió guiada amb un historiador i amb el GOP, per veure zones de defensa de costa, i dia 22, la darrera conferència. Bé, farem així, serà una retransmissió per YouTube, i llavors, en el final, deixarem un petit espai per preguntes que podeu escriure en el chat de YouTube i que anirem mirant. Sense més, presenta a n'has convidat, a l'en Jordi, i us aixem vells. Bé, Jordi, moltes gràcies, una altra vegada. Jordi Guixell i Coromines és investigador i doctor d'història contemporània per les universitats de París i de Barcelona. És especialista en la repressió franquista contra els els aviats polítics en el període de la guerra civil espanyola, la Segona Guerra Mundial i la Guerra Freda. La seva tesi va ser molt premiada tant a França per Ministeri de Cultura com a Espanya i a Catalunya també. És professor convidat en diversos cursos i màsters i cursos de doctorat, com a màster en gestió de patrimoni de la Universitat Internacional de Catalunya, però també de Girona, de Lleida, de Barcelona. És comisari i coordinador de congresos i colòquis internacionals sobre història i polítiques públiques de memòria, i en aquest aspecte, comissaria amb múltiples exposicions i assessorats numerosos documentals i històrics. Amb els quals podríem destacar els espies de Franco. És autor de diversos articles, capítols i llibres, i el podeu cercar, ho trobareu tot, i coordinador de publicacions nationals i internacionals, i per a això mateix participa en multitud de conferències, comunicacions i congessos. És també membre actiu de diverses institucions d'iCentres d'Estudis, la llista també és llarga, i va ser membre de l'equip directiu i cap d'àrea de patrimoni memorial des memorial democràtic de Catalunya durant 11 anys, i des de llaves, amb moltes projectes de recerca, de memorialització dels païs, va gestionar relacions internacionals i va dur la direcció i coordinació de nombresos projectes a nivell nacional. Actualment és director de l'Observatori Europeu de Memòries, d'Euròm, que forma part de la Fundació de Solidaritat de Sao-Bé, de la Universitat de Barcelona, i des del 2012, el professor associat sobre memòria i espai públic és a Facultat de Bellesals. Ja us dic que és currícula més estants, fem només una breu menció, no l'he hagut robat en poc temps, i res més, sense més, Jordi, moltes gràcies i tot teu. Gràcies, Miquel, i gràcies per la invitació de fa temps amb aquesta, com dius, sa pandèmia, ja ha fet temps que ens haguem de trobar i realment havia de venir, i em sap greu, nosaltres, entre vosaltres, i és una visita pendent, no cal fer cap conferència, però realment estic molt interessat, ja fa anys que també va estar una vegada a Menorca, diguéssim, la illa d'alguna manera que tenia aquest patrimoni bèlic, també sobre la defensa de costes i patrimoni públic, a alguna manera, i també altres llocs, inclús el formatera que hi havia de concentració i de les idees variars, i amb la manera que a ella hem treballat de moltes coses. Els anys i realment les col·laboracions haurien de ser més extenses, més creuades, i amb això realment m'excuso de no estar entre vosaltres, però penso que hauríem d'establir més lligams i treballar aquests temes. El tema del patrimoni de l'autorisme jo estic obligat, perquè ara estic a l'observatori europeu de memòries, i realment d'alguna manera estic obligat per la meva feina, i per la meva convicció de que els processos memorials, i inclús la patrimonització del patrimoni memorial, ha d'agafar, a dependre abans d'actuar, ha d'observar abans d'actuar, i hi ha d'afar aquests exemples, també, internacionals, i aquests processos, i com aplicar-los a casa nostra. Després, també, moltes vegades, quan aprens tant i observes tant, quan arribes a casa nostra, quan dic a casa nostra, vull dir, cadascú casa seva, des de El Bacete, fins a Menorca, passant per Barcelona, i creuant fronters, i això en parlarem, òbviament, i des de Berlín, fins a on vulgueu, després sempre trobes els conflictes més locals, les impossibilitats econòmiques, i òbviament, i hi heu parlat amb una conferència internacional que va en tenir a Txile, aquestes disquisicions polítiques, perquè la memòria també és política, la memòria contemporània, d'alguna manera, i això ens condicioneu molt. Jo he viscut, diguéssim, com a professional, com a tècnic, com a, diguéssim, treballador públic, i també he viscut com expert a l'hora de respondre preguntes, d'escriure articles, i de reflexionar sobre aquest tema. I el que us he presentat avui, diguéssim, és un company de tot. És una mica desversal, massa, que, òtic, intentaré venir d'una Europa i els seus conflictes i atarrar el món local, i a més a més també se'n fa molt difícil, perquè la presentació que jo he fet, diguéssim, volia acabar parlant, perquè heu tingut ponents i conferenciants, que són referents també per a mi, i amics i col·legues, d'alguna manera, però clar, que també hem deixat els seus càrrecs públics amb una responsabilitat importants quan parlem d'aquestes oportunitats i paradigmes del segle XXI sobre patrimoni i turisme memorial. I això és complicat, és molt complicat, no sóc expert, òbviament, a casa vostra, menor, que és ells balears, però a Catalunya no deixa de ser molt complicat, té unes conclusions, i llavors el que farem és apuntar unes reflexions, genèriques, que és el que m'agradaria, i després, si voleu, doncs entrem en un debat i unes preguntes i reflexions per construir alguna cosa que volia ser interessant sobre el tema de planificació. I llavors, d'alguna manera, la meva presentació que estic convertint en vosaltres, diguéssim, nosaltres som un observatori transversal, és una xarxa transnacional, al segle XXI la memòria ha de ser transnacional, hi ha... ha de treballar en moltes escales i dimensions diferents, és a dir, multidisciplinar, però amb aquestes dimensions també locals, globals, internacionals, que no cal que siguem molt ambiciosos, però surten i sempre ens conviden en aquestes organitzacions de debats, d'anàlisis i també de projectes, diguéssim, físics i concrets, i, d'alguna manera, amb una escala, diguéssim, interdisciplinar entre arqueologia, turisme, mitjans públics, polítics públics de memòria, institucions, associacions de memòria, òbviament, que esteu fent una feina molt important, i d'alguna manera això presenta un repte, dels noves... dinàmiques del segle XXI. D'alguna manera nosaltres arribem a més de 50 socis a 25 països, vam començar 9 socis a 5 països, i aquest títol que sembla una mica pompós d'un observatori europeu de memòries, realment ens hem cregut aquesta dinàmica d'interactuar, fer una memòria participativa més cívica, més social, i també reflexionar sobre com assaltar i com poder anar concurint en aquests espais de patrimoni. M'agrada el Consell de Patrimoniorial, en el sentit molt ampli, i d'alguna manera això inclou, òbviament, el turisme, inclou moltes coses que els que aniran sortint aquí. M'agradaria per no teoritzar molt, si voleu, anar directe a imatges tan internals com les de casa nostra, que segurament el Paco Ferran i el Ricard Vinyes i molta altra gent que us ha participat en els vostres cològis ja haurà parlat, però jo faré alguns apunts directament des de la meva perspectiva. òbviament a Europa no és el tema d'avui, però és important, hi ha una unicitat memorial que competeix entre aquestes relacions de llocs i espais i discursos entre aquesta competència a memòries, òbviament en aquestes categories, també, dels crims nazis i soviàtics, i a partir d'aquí hi ha unes polítiques públiques importants. Ara aquí no m'he apuntat, però hi ha un programa que es diu Ciutadania, Equalitat, Drets i Valors, CERF, Citizenships Equality Rights and Values, i és un nou gran programa que inclou la memòria i les polítiques de memòria dins aquests nanomàstics, que a més a més està molt en boca també el consult i la dinamèrica, però si no dins aquesta ciutadania, valors, nosaltres fa molt temps que ens barallàvem, perquè realment això fos real, i que d'alguna manera trenqués aquesta dinàmica de confrontació dels conflictes de memòria i aquests conflictes de memòria es basen entre les dues grans dinàmiques, les dues grans catàstrofes, homogismes, l'esternisme i aquestes comparacions. I a través de l'espai públic, també a través de museus, que això és el museu de les ocupacions de Tallinn, Estònia, perquè també reben turismes i també reben molts visitants i que reben aquesta imatge, aquesta comparació, aquesta locomotiva, això és el Leonardo Lapin, que comparava la estrella comunista amb l'elastica nazi. I d'alguna manera aquests relats són els que la gent visita i l'interactua. Aquestes visions telelògiques em podria posar també de casa nostra, després en parlarem. Però que creu uns escenaris històries amb blanc i negre, són les visions que viuen sobre la taula. Molt, molt, molt d'una manera, perdoneu, la connexió. Em sento bé, sí. És que m'ha sortit un missatge, d'una manera crucial, com és el tema d'emparilisme, les colònies, per exemple, el tema del passat esclavista de Barcelona. Hi ha aquestes competicions, també, de l'orgull. No és culpable de res. I d'alguna manera ningú és culpable de res, perquè té aquest orgull, diguéssim, local, d'identitat nacional, local, regional, etcètera, que també condicione, i no ho dic frivolament, ho dic molt condicionament, les polítiques de memòria. Un exemple molt europeu, molt internacional, és aquesta escultura, aquest monument que va fer a Budapest, el president Orwen, que vulguin veure, i no la veuen d'alguna manera, aquesta agil·la, aquesta connexió, el monument de dieu, com amorem que l'aigua nazi ocupa bé la nació honga, perquè s'engarbien que he atacat per aquesta aigua nazi. Volem que estigueu, digueu-ho com vulgueu, estèticament, i que destiqui-la d'alguna manera, a por, refutar, com veia l'Àlex Imam, per un contra-monument... Perdoneu. Sí, sí, t'ho sent, Jordi. No sé què ha passat. T'he sentit malament un segon seguit, però ara t'ho sent. I la imatge? Se't veu a tu. La veu pausa. Però seguim en directe. Jordi, mira si tens moltes coses obertes a l'ordinador. Mira si tens moltes coses obertes a l'ordinador. No, només en tinc dues, perdoneu-me. Ara ho veieu? No, no s'està emitint. I aquí em diu que estem en directe. Comencem, seguim des de... Agafem un punt, deixo gravant i... A veure.