 24. זה, אני כבר לא שואל. שוא, אני מזומד. מניגעתי בשש בבוקר לעבודה, פחילו הזכות בערב בששבחתי, בתחרשנו רק בויין, כל מיני בויין כאלה, הייתי בתוך שזה אימונים, כל מיני דברים רגילים שיש פה באזור, רי בערך שעה בשבע חמישי, משהו כזה, שבע ארבעים, הגיעת אינדרטריות כמו שכולם רואים בסרטונים שהיו. אחד מהם מסתכל עלינו, אמר משהו בערבית, סוריברס, התחיל לצאת מהרחב, תראו את המנשקים, הייתי בתוך שחיילים בהתחלה, התחילו לרסס טיילו ולצוק על הרגבר, אנחנו התחלנו לרוץ להתחבא, אני ניסיתי להתחבא בתוך שיחים, קפציתי בתוך שיחים, הנה, פה ממש, והבחורה שאני ניסה להימאלת לצד השני, הבנו שהם מעקסו עם אותם בכל התזדדים, אז אמרנו, פשוט, נמצא מקום להתחבא, התחסנו לתוך הבחסן קירור, אמרנו לך, לשני כל הזמן, שזהו, אנחנו הולכים לעמוד בדו, כאילו, זהו, אנחנו מתאים. בחיים לא הרגשתי ככה, זה התחושה הכירה שהייתה לי בחיים, כאילו, הייתי עם הידיים ככה ממש הייתי על היי, מה דיפוחות שאם אני מיורים עלינו, שאני לא רד. ממש, כמה רגעים אחרי, כבר זה היה טלפון, מיורים עלינו, ו-SMS, ואני במצלמות נכנס תוך כדי אולניניין, אני רואה את כל מה שראו בסרטון בשידור חיים. בעצם אני יודע שהם במקרר, והמחבלים נמצאים פה, וה-SMS'ים שלי מבר, זה תשלח צבא, אתה עזור לנו, אנחנו, אני מתחנן. מה זה יצא לנו מפה? יצא לנו כנראה, יצאתי יותר מדי בסמך, אז החייל ישר, אני חושב שאני מחבל, נתן דפק יריה, כדור עבר לי ממש פה, הרגש שאתה ממש, כדור אתה, ממש כדור עבר לי ממש על על הידיים. והצבאי שירו אותם פה, לא החלפנות אותם, בעצם, אני שירו פה עד, יום ראשון, בחמש בבוקר. אני כמובן, מעל החשבת, דיסיתי להגיע ויחזירו אותי, רק ביום ראשון בבוקר, כשגעתי ממש קרוב לפה, אחד הקצינים אמר לי, אנחנו משחרו אותם, אתה חזור חזרה, זה סדה קרה, ואין לך מלך הפס פה, ובאמת, חמש בבוקר, שחררו אותה מכאן. אני אומר לעצמי לפעמים, למה, כאילו, למה אני, למה אני לא אני, והם כן, כאילו, כאילו, מה יכול לקרות לי, אבל אם כן, נגיד סתם, או הייתי, מת, אחד מהדברים האלה. אני, כואס, שדבר כזה קרה ברור, אבל, אבל אני אומר תודה, כי, אנשים עבוד דברים, גאינו, לבד מה שאני עברתי, אני, בריא בשלם רגלה, עם ידיים, הכל בסדר, כשאנשים, כל המשפחה שלהם, נהרגע. וברגע שאפשרו לנו, לשקפץ את המקום, ולחזור, ואני השתכרת עם מילוי, ובנו לפה, ממש בריא איתי, מהדקות הראשון, מהיום הראשון, לשיפוץ, כל יום, זה תחושה ששליחות יש פה. כי, מעבר לזה שזה עסק, יש פה המון חיילים, היה פה תקופה, שאני, חיילים, זה המקום היחיד, שיהיה להם פה. ובאמת, לחזור לכאן, ולראות את כל האזור, חוזר המתפתח, עכשיו האזרחים חוזרים. זה תחושה של תקומה, שהמקום, איך שהיה, ואיך שהוא כרגע. זה, ממש כיף לחזור לפה.