 Bona tarda a tothom, comencem la quarta i darrere de sessió. Començarem la situacionalització de la diplomàcia cultural catalana. Aquesta sessió té, crec, més a veure amb el futur, amb projectes i amb perspectives. I crec que serà superinteressant canviar la perspectiva l'ull de la càmera i mirar el cap endavant. Bé, ara continuem amb l'exposició de Mariano Martínez Zamorano, del CECUPS de la Universitat de Barcelona, que ens va parlar de la productivitat diplomàcia, però en el seu començament, al ambient català des de la transició. Quanto vulguis. Em funciona molt bé. Primer, moltes gràcies, Maricio, per convidar-me al simpos i ja fa uns mesos. Jo crec que aquest moment havia dit que, com que tinc diferents feines, una és dues són a la universitat, però la meva feina de 8 hores és una altra espai, llavors avui he tingut una mica de difícil per arribar, però aquí estem, per arribar abans. M'hauria agradat molt perquè ja parlaré una mica, però la meva tesi doctoral va ser sobre que s'ha estat parlant tot el dia, avui, i connecta amb el treball de moltes que estan aquí, però, bueno, hem arribat per participar a aquesta taula. Jo me'n passaré al castellà, no me'ns fa una cosa de precisió, i ja després podem fer el debat, etcètera, en català nova. Bueno, la presentació és bàsicament que he volgut estructurar-la, cogint algun dels elements que jo he desenvolupat a la meva tesi, siguiendo también la pauta un poco de lo que tenía en mente, que tenía buen encaje, y era complementario de lo que se iba a desarrollar en base también a lo que se planteaba en el concept note, no del simposio. En ese sentido, yo he desarrollado una especie de estructura de segmentos históricos para analizar, en mi tesi doctoral, lo que fue la evolución para la diplomacia cultural catalana desde la transición, y he querido aquí un poco hacer un trabajo de presentar ese esquema y problematizarlo sobre la base de algunos de los ejes que trabajé en mi tesi doctoral, fundamentalmente analizando las implicaciones que tiene a nivel teórico el caso de la para diplomacia cultural catalana y su reciente, podríamos decir, giro hacia una acción más decididamente proto-diplomático, aunque eso ha ido variando, ya lo comentaremos. Voy a comenzar con una introducción a lo que es este trabajo, el trabajo en el que se basa en la presentación, después una breve referencia a la metodología, analizaremos estos periodos de la para diplomacia cultural catalana, después comentaré algunos elementos del enfoque teórico y del análisis que he hecho que se basa en una estructura de marcos de relación que les he llamado, y finalmente una referencia a unas conclusiones muy breves. En esta dimensión descriptiva o cualquier duda que haya o cualquier cuestión también la puedo ir comentando, pero son mucha información, intentaré ser claro y breve. La búsqueda fundamental del trabajo doctoral en su momento, la tesi se presentó en el 2015, fue poder identificar cuáles fueron los factores que determinaron el desarrollo de la para diplomacia cultural catalana sobre la base de un análisis que pretendía ir analizando estos factores de desarrollo a lo largo del tiempo y poder también tener en cuenta cómo en función de estos factores la política institucional iba cambiando. Lo fundamental aquí es que yo estos factores no lo analizo de una lógica estatista, sino que había un interés en particular de tener en cuenta el rol de los actores sociales en el desarrollo y en las transformaciones de la política institucional. La metodología muy brevemente fue hacer un análisis justamente con esa intención de poder tener en cuenta la gobernanza de la acción cultural exterior que es una perspectiva en el marco de las relaciones internacionales más bien constructivista, pero desde un enfoque también con algunos elementos que ja comentaré després de tipo más bien estructuralista y también un cierto desarrollo analítico que veníamos haciendo en el SECUP para la política cultural en el análisis de las políticas culturales territoriales llevada al ámbito internacional, con lo cual me interesaba mucho poder identificar las relaciones de gobernanza horizontal, es decir, de la generalitat de Cataluña con actores de la sociedad civil, pero también las relaciones de gobernanza intergovernamental y vertical. Y con esa intención, yo hice entrevistas en estos tres niveles de gobiernos, a nivel, digamos, estatal, en Madrid hice entrevistas en el Ministerio de Cultura, en AECID, en acción cultural... no recordo el nombre, acción cultural española. A nivel autonómico estuve en toda la... en el SEC, estuve en el Instituto Ramon Yul, pude viajar a diferentes delegaciones, Londres, Nueva York, y también entrevistar a los encargados del Yul en estos países. Aquí mismo también pude entrevistar al director en aquel momento, y también a Jordi Pujol, que fue, digamos, una perspectiva también de tener diferentes ámbitos jerárquicos para poder hacer una interpretación de cómo históricamente sabía así todo esto. Y después, a nivel local, me interesaba el ámbito internacional del Ayuntamiento como un factor determinante también en la evolución de esta política, tres instituciones que fueron muy importantes a la hora de configurar también las diferentes instituciones que le van dando forma a esta política, también en el COPEC, fundamentalmente COPEC, y bueno, por ejemplo, en la actualidad diplomata. Entonces, como decía antes, mi intención era situar esto en una esfera del análisis que se venía desarrollando para otros casos subestatales en relación a lo que es la gobernanza multinivel de la acción cultural exterior tomando la literatura que se había desarrollado muy bien para COPEC, muchos trabajos interesantes también para el caso escocés, y pudiendo situar en el marco, digamos, de lo que es un cambio en el desarrollo de las relaciones internacionales, después de la caída del muro, en tanto que estos ascentes subestatales tienen mayor capacidad de acción, tienen otro tipo de estrategia, asumen otro tipo de estrategias, y en el caso de los subestatales de tipo nacional, comienzan a hacer una interpretación del branding y de diferentes mecanismos de la acción internacional en clave, en algunos casos, proto diplomático o de asumir mayor rol en ese sentido. En ese marco general, lo que me interesaba obviamente es el caso de Cataluña, por esto voy rápido, porque esto no hace falta que me expla ya demasiado. Entonces, había una intención de poder analizar estos factores de desarrollo a diferentes niveles, y yo quería poder hacer un análisis a partir del caso, un retorno a lo que es un marco teórico que no era explicativo en mi perspectiva del caso catalán, sobre todo por el ámbito del realismo teórico que dominaba y sigue dominando el análisis de la diplomacia cultural. Si observamos actualmente las definiciones institucionales de la diplomacia cultural siguen estando situadas desde una perspectiva estatista, casi unilateral, asumiendo que la acción no se constituye en las relaciones, sino en tanto imagen. Y toda esta interpretación tiene un realismo teórico detrás. Mi intención era poder contrastar en el caso catalán sobre esta cuestión. Y como decía, para poder resolver esto desde el punto de vista conceptual, utilicé el concepto de representación cultural exterior como un bien público, como un elemento constitutivo de disputa también en las relaciones entre gobierno, actores sociales, etc. Y también, obviamente, definiciones y conceptos de... A partir de aquí hice una pequeña crítica al concepto de soft power en la diplomacia cultural, que en algunas publicaciones más teóricas no, pero tome elementos de diferente literatura. Hay un esquema general de las indicadores que yo fui construyendo para posibles factores explicativos de la diplomacia cultural y también descriptivos que yo utilicé para ir operacionalizando en lo que fue las entrevistas, las encuestas, etc. Me interesaba, obviamente, hacer una interpretación de por qué había habido un crecimiento exponencial de esta política, su grado de autonomización o federalismo en relación al Estado, el tipo de diversificación que había asumido, el rol del nacionalismo, el branding, como decía, etc. Bueno, un poco para situar la situación también, esta tesis comenzó en el 2010 y en aquel momento había aquella disputa entre Ministerio de Cultura y Ministerio de Exteriores para poder resolver la crisis del sistema exterior en cultura. Lo que se interpretó como una crisis fue, a base a los efectos de la crisis económica, se interpretó, digamos, de una manera específica, el hecho de haber tenido una diversificación muy grande en las instituciones del Estado en este ámbito y la interpretación, básicamente, fue de una desorganización de un esquema derivado de la descentralización que era fallido y ahí es donde se disputa entre ambos organismos o alguna forma de recentralización de nueva coordinación de todo el esquema. Sale un informe en aquel momento sobre la cantidad de organismos públicos que se habían ido instituyendo y ahí aparecen 25 autonómicos, 11 estatales, etc. en el mismo campo de acción y Cataluña como el actor más relevante. Como digo, ahí también, un poco en la descripción del sistema a la foto en ese momento, estaban estos dos ámbitos de acción en la política cultural exterior, por un lado el ministerio y por otro la política cultural, que además no solamente ya era, digamos, ejercida en el exterior a partir de las competencias en cultura de las autonomías, sino decididamente por muchos gobiernos locales, sobre todo en el caso de Barcelona. Entonces, esa diversificación no estaba evidentemente articulada en ningún tipo de federalismo con federalismo o, digamos, esquema que dice un cierto sentido sistémico a todo esto. Una de las cuestiones que buscaba explicar la tesis era porque también sucedía eso. Entonces, ese es el escenario en el cual yo estoy estudiando el caso de la pareja cultural catalana. Identifico primero un primer periodo histórico de desarrollo que va desde 1980 con la creación del Cervei de Relaciones Cultural del Departamento de Cultura, donde ya se comienzan desde el propio inicio del propio establecimiento del Cervei y se comienzan a hacer acciones en diferentes países y a estructurar una actividad de también recoger las demandas tanto de los congresos de cultura previo, los congresos de cultura previo a nivel local, pero también recontactar con la diáspora con diferentes instituciones en el exterior y haciéndolo desde una cierta fragmentación. Pero también esto se inscribe dentro del propio progresivo desarrollo de las instituciones en Cataluña. Aquí lo que se da también, que es una circunstancia particular de este periodo, es que Jordi Puyol y otros encargados de la acción política asumen el rol de embajadores culturales y de hecho, Puyol en la propia entrevista tiene un enfoque propio de lo que él debía hacer para poder generar una identificación de sectores empresariales o políticos de otros países con respecto a Cataluña y por eso él hablaba constantemente de llevar artistas con él, hacerlos participar de las entrevistas con políticos, etcétera. Y ese periodo que es más bien fragmentario y que se basa en estas estrategias puntuales va asumiendo, digamos, la política cultural exterior, va asumiendo un cierto peso bastante rápidamente dentro tanto del departamento de cultura como dentro, digamos, de lo que... de la propia presidencia, como decía, y se hace, sobre todo en Europa y en América. En América, por ejemplo, el caso de los centros catalanes es notorio y después la lógica es, como decía, más bien de relaciones políticas y de apertura de mercados, esas son las dos lógicas fundamentales. A partir de aquí, lo que sucede es que, ya hacia el 86, 87, comienza toda la actividad previa a las olimpiadas y ahí es donde se da, digamos, la institucionalización un poco más decidida de esta actividad. Por un lado se diversifica, como dice Villalonga, hay una cierta estabilización de lo que son las sistemas y las, digamos, las lógicas institucionales y esto evidentemente viene empujado por el ingreso de España a la Unión Europea que, digamos, es leído por algunos autores como una ventana de oportunidad. Aquí un papel fundamental lo tiene haber ganado la sede de los jueves olímpicos y también el hecho de que el presupuesto en cultura, en sentido general, aumenta progresivamente también. Entonces aquí el factor fundamental es la creación de la subdirección de general de relaciones culturales que tiene un papel decidido, digamos, en las olimpiadas. Y a su vez también es un esquema que ya anticipa un posible organización del COPEC y entonces allí lo que se da es que el COPEC termina siendo un esquema que permite que diferentes grupos que venían realizando acción internacional en cultura a través de redes transnacionales y que, como decía, ya comenzaron a trabajar en el Congrés de Cultura y a general tipo de relaciones con el Departamento de Cultura en 280 se puedan agrupar en un consorcio público privado. En parte, esto es lo que se deriva también de un momento específico que, digamos, la Generalitat no logre, algunos actores de la Generalitat no logre en ver satisfecha la posibilidad de un servantes con una lógica, hay que pensar que es el año de creación de servantes, con una lógica que en su propia proceso de configuración genera una disputa que termina ganando, digamos, la difusión exterior del castellano por sobre diferentes posibilidades que tienen sobre la mesa. Entonces, en una especie de isomorfismo derivado de un proceso propio, también, autónomo, pero que tiene que ver con la creación de servantes en ese sentido, se instituye COPEC. Y otros elementos fundamentales son, digamos, cómo evolucionan los 90, la acción internacional, como decía, es otro momento de las relaciones internacionales. A nivel supranacional hay un desarrollo muy importante de los mecanismos y de las negociaciones en cultura y eso potencia mucho con la propia olimpiada. Entonces, ese segundo momento sí ya estamos hablando un momento con mayores recursos, con una mayor institucionalidad y con este tipo de relación paulatinamente institucionalizada con los actores locales. Y esto da lugar a lo que yo identifico como un tercer periodo, digamos, que tiene que ver con diferentes procesos que se venían dando en los 90. Hay que pensar que el propio IQUB, por ejemplo, nace de una voluntad de internacionalización de la cultura de la ciudad por mascarel y otros actores de las políticas culturales que interpretan que tiene que haber un organismo coordinador, pero con una voluntad internacionalizadora muy fuerte. Entonces, ese mismo desarrollo se refleja a nivel, digamos, autonómico con la creación de l'ISIC en un esquema, digamos, de promoción, que se puede asimilar a muchos otros organismos de promoción internacional de las industrias culturales y con el JUL, que también tiene un esquema, digamos, asimilable al QUET, observantes, etc. Y aquí es donde comienza un esquema ya más establecido, pero también con una potencia económica que ya veremos más adelante, mucho mayor y que después pasan cosas, digamos. Pero, bueno, después del 2014, 2015, hay transformaciones muy grandes. Bueno, por otro lado, en esta etapa, hay una complejidad muy grande en términos de la relación entre ese esquema de gobernanza vertical que comentaba al inicio. O sea, muchas transformaciones en ese sentido y hay momentos de convergencia, ciudad, generalidad y también hasta de acuerdos generalidad serbantes y de mucho otro tipo que van variando entrada y salida de baleares, ya lo veremos, del consorcio del Instituto Ramon Jull, etc. La lògica consorcial, además, en cierta medida, se mantiene como un esquema de construcción de poder en relación al Estado. Es interesante, ahora cuando hablaban de las estrategias, también hay que pensar que la generalidad es un caso, digamos, exitoso en el sentido de desarrollar una estrategia propia para poder construir poder exterior donde no hay recursos ni competencias. Y eso se hizo en gran medida en base a la agrupación de diferentes recursos que venían de la sociedad civil y en una forma consorcial que se extendió en el gobierno a otras sectores, también de la actividad pública, no solamente en cultura. Entonces, hay un momento, evidentemente, fundamental que es también el avance con la Secretaría de Asuntos Institutos Internacionales a partir del Estado de Autonomía, que también termina formando parte de un esquema mucho más estructurado. Como decía, ya van a ver algunas tablas resumen de este periodo. Esto es una foto, por decirlo así, del esquema 2008-2010. Y aquí, por ejemplo, en ese momento, sí estaba el Gobierno Balear y la Fundación. Ya veremos en otra tabla que el YUL va teniendo el acompañamiento en diferentes periodos y otros no. Y hay un esquema muy bien instituido en torno a l'ICIC y que tiene estrategias diversas y, sobre todo, lo fundamental aquí es que hay complementaridad entre ambas políticas en el sentido de generar contrapesos y, también, la acción política ya mostraría algunos ejemplos también de diferentes estrategias específicas. Bueno, a nivel económico, brevemente, hay un crecimiento exponencial hasta 2009. La crisis transforma este escenario, pero el YUL pasa de 1.400.000 euros a 15 en el 2009, el YIC de 1 a 70, y también está el hecho de que las áreas de internacional se van instituyendo y crecen, en ambos casos. Y, bueno, y después estamos en el periodo que hemos estado un poco comentando, que, digamos, yo lo estoy trabajando fragmentariamente en diferentes aspectos, ahora estoy publicando un texto sobre Bikigristina a Barcelona que ya veremos, que fue un caso de estudio. Pero, digamos, es un periodo que requerirá, quiero, cierta distancia histórica para poder interpretar todas las transformaciones que se vienen dando desde el 2010. Y, bueno, algunas cuestiones plantearé. Aquí, a modo de síntesis, en ese intento de hacer un esquema de comprensión de los factores que van dando lugar a esos periodos, específicamente, por ejemplo, para el periodo 2002-2014, el pacto entre PPICU y un esquema de crecimiento económico que después continúa hasta el 2006, crea un escenario, digamos, donde hay un mayor grado de articulación multinivel. Y, como decía, en el marco de un crecimiento también de la propia capacidad y autonomía. Después del 2010, obviamente, eso cambia y ya con el estatuto se había intentado cristalizar en un esquema más constituido, pero después del 2010 cambia tanto en el ámbito político como económico, obviamente, y aquí el esquema de gobierno en la Generalitat. El hecho de la incorporación de Diplocat como un esquema, también, digamos, de agrupación de diferentes organismos transforma la lógica de acción de otras instituciones a la hora de poder explicar Catalunya. Comienza esta estrategia de explicación del derecho a decidir qué es diversa en sus mecanismos específicos, pero va desde hacer invitaciones a escritores nórdicos para poder hacer un recorrido por Cataluña en el marco de ese concepto general hasta muchas otras. Pero es una filosofía propia que tiene un componente proto diplomático desde una perspectiva de derechos humanos, podríamos decir, y eso después lo podemos debatir. Y después otra comparativa que es interesante poner un poco en perspectiva es las dinámicas institucionales que se asumen entre 2006 y el cambio que se da a partir del 2010 hasta el 2014. Mientras en el periodo 2006 y 2010 hay 70 representaciones, está el SAE y hay una estructura muy consolidada, al igual que pasa con la cooperación cultural española y con diferentes instituciones haciendo acción cultural exterior. Hay un recorte muy importante y hay transformaciones, digamos, también en la perspectiva de, digamos, en la perspectiva del componente simbólico que se le incorpora al branding, que el branding es un elemento que ya el tripartito había desarrollado mucho, por ejemplo, en el caso de la Feria de Frankfurt, ya veremos como, digamos, estrategia específica de la acción exterior y que aquí ya se consolida pero con muchos menos recursos. Entonces, eso es también una cosa que es interesante. Aquí hay una serie de rupturas, también de judicialización de la acción exterior, como se estaba diciendo, y podríamos decir que el grado de fragmentación que se había querido resolver en algún momento de la conferencia sectorial de Cultura, donde se había discutido de la diplomacia cultural en muchos casos, directamente ya lleva en este periodo una incomunicación abierta y aún falta articulación total con el Estado. Bueno, aquí brevemente, yo ya no sé cuánto tiempo me queda. Bueno, aquí brevemente repasaré algunas cuestiones de los marcos de relación. Esta idea de marcos de relación no es muy ortodoxa dentro de las relaciones internacionales, es una forma de interpretar cómo el espacio de la diplomacia cultural estaba constituido por diferentes esquemas de relación como decía, o de gobernanza. Y entonces, esta idea, todo el esquema tiene este eje en el hecho de cómo se da esa relación a Estado gobierno autonómico, que ya he explicado bastante, pero aquí hay un componente importante, una relación con el gobierno de la ciudad. Uno de los elementos es esta disputa por la imagen cultural, donde la ciudad asume a sí misma como el esquema innovador y la generalitat es tanto en la teoría como quizás en algunos de sus componentes, vista como en una perspectiva más patrimonialista, esencialista de la cultura. Y ahí hay pocos encuentros, sobre todo en la época maragal Pujols, que la olimpiada da un vuelco a eso muy grande. Y esa contraposición tiene un reflejo en la dinámica institucional. Entonces, el hecho de que haya una cierta convergencia posterior fue un cambio muy importante para la capacidad de acción de la diplomacia cultural, ya durante el tripartito. Aquí, por ejemplo, yo presento dos momentos. En relación a la diplomacia cultural española, obviamente un cambio en la colaboración a partir del 2010. Y en relación al sistema de catalán, marcelones, esa incipienta convergencia política, la idea de la capitalización como un elemento fundamental del esquema de diplomacia cultural es un elemento en disputa constante. Entonces, ahí la cuestión de la capitalidad es fundamental. Esto es un esquema de estos marcos de relaciones, a partir de los diferentes niveles. Y aquí se puede ver cuál es el tipo de relación de colaboración y conflicto que se establecía en el 2014. Esto es simplemente también para que podamos tener una perspectiva de que también, de hecho, lo que se comentaba aquí, de que la Generalitat ha diversificado y ha tenido mucho peso en la negociación supranacional, eso ha sido también un elemento de disputa con el Estado constantemente. La creación de la cooperación con UNESCO es un ejemplo. Pero la Generalitat, además, tenía en los comités de las regiones y en muchos diferentes esquemas estrategias específicas que habían sido relativamente exitosas. A nivel del entramodo socioinstitucional, que fue socioinstitucional que le llamé, pero que es un foco fundamental del trabajo, yo hablo de que hay una perspectiva, primero, de un enfoque más abierto y a partir de la evolución paulatina del COPEC, ha sido un enfoque más corporativista. Y esto se refleja en el tipo de entidades y en la cantidad de entidades y cómo esas entidades, digamos, de algún modo, forman una especie de core de acción. Esto cambia constantemente, pero podríamos decir que mediado de los 90 se consolida unas relaciones en el COPEC que son muy específicas y lo que transforma esa dinámica es la, digamos, la irrupción del ISIC y del Instituto Ramon Yul que generan una diversificación de estrategia. Pero en esa lógica, ahí, curiosamente, cuando el gobierno catalán asume mayores competencias a través de las secretarías, juntos exteriores, surge a partir de, por ejemplo, de muchas de las entrevistas una demanda a la generalitat por parte de las organizaciones en cultura de respuestas. Es decir, que hay una especie de atomización desde la perspectiva de algunas de las organizaciones sociales de la generalitat, en tanto que se transforma en el actor quasi estatal de una acción que era conjunta. Y eso es muy interesante porque ese distanciamiento es un factor de conflicto y de, digamos, que también da una idea de una cierta lògica previa. Y bueno, y aquí hablo de, digamos, en la lógica previa. Hay una dinámica top-down, y básicamente se combina con una cierta participación y esa diversificación de la que hablaba antes, aquí en los años 2000, se da también en el tipo de, digamos, de intervenciones. Por ejemplo, aquí hay un caso que es de influencia de algunos gremios o de algunas organizaciones sobre la dinámica de programática. Y hay otras que no tienen tanto porque eso es uno de los cambios que aquí podríamos estar hablando un más rato también. Aquí simplemente reflejo alguna de las instituciones que forman este espacio, digamos, más consolidado en torno a la acción institucional y después en los 2000, a partir de una cierta desaparición de un soporte a esas entidades o de un tipo de relación más bilateral, es donde se da esta problemática, y hay una dinámica de convergencia, a su vez, paulatina en un diplocat. Bueno, y esto simplemente para modo de ejemplo, utilizaré un sol ejemplo que es el de Bikicristina Barcelona. Yo cogí 3 case studies para poder pensar las cuestiones del branding de las relaciones que comentaba de gobernanza a partir de casos. Y uno de ellos, que es el de Bikicristina Barcelona, es básicamente una política de conjunta, de ciudad y generalitat para poder apoyar esta película que es financiada con el 10% paulatina, aproximadamente del presupuesto, de los 15 millones de la película. Y ahí se produce una disputa entre, digamos, las dos lógicas, la de la generalitat, en el marco del tripartito, era poder potenciar la producción del cine, del audiovisual en Cataluña y fomentar la reproducción de copias en catalán de la película. Esto es la estrategia fundamental de la generalitat en ese momento. La ciudad, a partir de la OSN en Pren, que brinda una financiación a la película de 1 millón de euros, tiene una perspectiva con Tony Puch, específicamente de fomento del turismo cultural, sobre todo anglosajón. Y esas dos lógicas entran en una cierta tensión, cuando además los lobbies de las grandes, digamos, los lobbies que van a reproducir la película, digamos, de la industria cultural, promueven que no haya tantas copias en catalán. Entonces, termina de algún modo, y esto sintetizando, termina ganando una lógica por la cual la película era rentable como publicidad en el exterior. Y en esa tensión se refleja, ciertamente, esas dos entendimientos, termina ganando una interpretación de la película como una inversión válida o después se recoge en documentos del real elcano, como una de las mejores publicidades, de unos mejores casos de publicidad cinematográfica. Y no sé si han visto la película, pero de Cataluña creo que no dice mucho. Y aquí, simplemente, hay un repaso de los factores, pero sintetizando cuál es la respuesta a la tesi, a la cuestión de los factores fundamentales, aquí hay muchos. Y uno sería la capacidad de las organizaciones sociales desde los años 80 de poder hacer una acción autónoma y efectuar una demanda a la generalitat que llegase a conjugarse en una acción conjunta. Eso es una... Y después hay muchas que tienen que ver con estos marcos de relación que planteábamos, es decir, reacciones a falta de articulación federal viceversa en esa disputa estado generalitat. Y por último, el tema del nacionalismo como un elemento, digamos que es explicativo de formas de acción y de agencia que entra en juego a la hora de pensar por qué una organización de tres personas en Gracia está interesada en que la generalitat lo escuche para poder difundir una obra en Alemania. Digamos, de dónde... En qué tipo de interpretación se puede hacer de todas esas realidades que se conjugan en una lógica, vamos a decir, más comunitaria y más de acción local en el exterior también que Cataluña ha tenido luego del tiempo. Y la tesi básicamente interpreta que eso tiene un componente evidentemente nacionalista y eso sería un poco... Bueno, y finalmente para cerrar la mesa y el simposio vamos a escuchar a Yolanda Batallé, que es la directora de l'Institut Ramon Llull. Según nos dijo recién este Mariano, una de las instituciones con una influencia importante en este proceso desde su creación que nos va a hablar de la tasca de l'Institut Ramon Llull, balans y perspectivas de la futura. ¿Cuándo quiere? Molt bé, moltes gràcies, Marcela. Gràcies, Marició, per convidar-nos i gràcies a tots els que sou aquí, que em toca l'última i això deu estar cansats amb ganes d'anar a Calenuri, així que explicaré què fem a l'Institut Ramon Llull. M'ha agradat molt escoltar el Mariano, perquè hi ha tota una part que ja no us he d'explicar que és la història del Llull des del 2002 fins avui, faré alguns matisos, però m'ha agradat l'enfoc i tots els detalls i moments històrics que hi ha donat. Per tant, si el Llull neix el 2002, és a dir que l'any vinent fa la majoria d'edat, i jo tal com deia la Marcela Soguiolant de Batallers, editora, escriptora, periodista, t'ha fet soc professora de la Universitat Pompeu Fabra des de fa més de 15 anys del màster d'edició i del màster de creació literària que llegeixen els companys Javier Aparicio i el Jordi Carrión. Per tant, em fa feliç ser aquí i compartir tot el que s'ha anat dient des del matí. Em sap greu que he hagut de marxar unes hores, però realment en tenia altres compromisos de feina, i em fa feliç, insisteixo ser aquí. El Llull, com us dic, l'any vinent farà 18 anys, i com sabeu, com ha explicat el Mariano, és un consorci. En aquests moments, i tal com jo el trobo, ara fa un any i tres mesos, perquè fa un any i tres mesos que el dirigeixo, és un consorci format per al govern de Catalunya, és a dir, jo treballo directament amb la Conselleria de Cultura, també amb la Conselleria d'Exteriors. Us explicaré alguns projectes que en aquest any i tres mesos hem creat, conjuntament un molt concret, amb la Marina que ens acompanya. Treballo fins fa uns mesos amb la Conselleria de Cultura de Baleàs, fins fa uns mesos era la consellera Fanitur, fa uns mesos, com sabeu, van tancar la Conselleria de Cultura de Baleàs, i ara amb qui treballo, és amb la consellera de Presidència, Cultura i Igualtat, que és Pilar Costa, i amb el conseller d'Enseñament, que és Martí Marc. Treballo també amb l'Ajuntament de Barcelona, és a dir, quan a mi em van nominar, la taula era presidir davant del president Torra i per la consellera Fanitur, per el Jaume Essens, i en aquests moments també amb el canvi de governança a l'Ajuntament de Barcelona, amb qui treballo directament, és amb el Joan Sobirats. Per què us explico això? Perquè això té molt a veure amb la complexitat de l'Institut Ramon Llull, és una complexitat que només els directors, i ara directora que la vivim o l'han viscut, entenen. És una complexitat gran. Però a l'hora, a mi m'agrada molt, perquè penso que de les complexitats sempre surten coses interessants, i perquè en aquests moments que ens toca viure a tots, em sembla que hem de defensar entre tots, i aquesta taula d'avui aquí us representa i ho mostra que la llengua, la literatura, la cultura són lliures, i han de servir sempre per establir ponts, per establir lligams, per permetre el diàleg, per fer-nos entendre, per donar-nos a conèixer. Per tant, aquest és un dels motius d'existència de l'Institut Ramon Llull. A mi m'agrada dir que ens enamorem d'una llengua, d'una literatura, d'una cultura, a través de les persones que ens la fan conèixer, i per exemple ara mencionaré l'Èric i el Fabriz, perquè penso que són dos grandíssims exemples des d'aquest any i tres mesos que dirigeixo. Llull són dues persones claus que he conegut, gràcies a dirigir el Llull, i que em sembla impressionant i gairebé m'emociono, i se'n posa la pell de gallina. Em sembla impressionant la feina que estan fent dia a dia, des dels seus llocs i com ells. Bé, són bastant irrepetibles d'ells, he de dir, però com ells hi ha tot un col·lectiu imbènds de persones de protocatalans, avui us en descobriré alguns, molt segurament els coneixeu, però que són claus en aquesta feina de donar conèixer la llengua, la literatura i la cultura catalana. Per tant, us faré una pinzellada de com trobo llull el setembre del 2018 i la feina que estem fent el títol de la ponència és balanç i perspectives de futur, per tant, us faré, insistiré i dedicaré una bona part a què estem treballant, a què estem fent. Doncs bé, llull, potser alguns ho sabeu, però d'altres no, i per tant faig aquestes pinzellades, té tres àrees principals d'acció, una és la de llengua i universitats, que col·laborem amb més de 100 universitats del món i, insisteixo, el Fabriz i l'Èrica ens són representants, però, per exemple, una de les coses més maques que hem compartit en aquest any i gairebé mig de governança meva són les jornades de professors de català a Palma. Un cop l'any es fan les jornades de professors de català de totes les universitats del món a una ciutat dels països catalans. L'any passat va ser Palma, aquest any vinent serà a València i això és impressionant, impressionant. Per mi és la missió més profunda del llull, és veure aquestes més de 100 persones que es lleven cada dia per ensenyar la llengua, la literatura i la cultura catalana al món. Aquestes persones són aquest punt de partida, aquestes històries d'amor, aquest entusiasme, per després molts i molts estudiants que s'enamoraran de la nostra cultura i molts d'aquests estudiants s'acabaran convertint en traductors de la literatura catalana en molts altres idiomes, en gestors culturals, en periodistes també culturals, o simplement en persones arreu del món enamorades de la nostra cultura. He mencionat València, que és on farem les jornades de professors de català l'any vinent, València, que és una pregunta que se'n fa sovint i l'Albert me la feia abans d'entrar en aquesta nova part. València no és oficialment a l'Institut Ramon Llull, jo des de fa un any i tres mesos dedico molts esforços a que un dia hi pugui ser oficialment i demano ajuda a totes les persones que poden fer-ho possible, però tot i no seria oficialment des de fa moltíssims anys i col·laborar especialment amb universitats. Per tant, també importantíssima la col·laboració amb València. A banda d'aquesta àrea hi ha l'àrea de literatura, que és des d'on treballem totes les traduccions. Vam tancar l'any passat amb més de 150 traduccions de ficció i no ficció de literatura catalana a d'altres idiomes, i aquest el tancarem amb una mica més. Com col·labora Llull amb aquestes traduccions? Doncs bé, d'aquesta escuscció no, col·labora amb unes 90 i col·labora per una banda amb els ajuts a la traducció pels editors del món que volen traduir. Llull col·labora cobrint un 70% d'aquestes traduccions, però sobretot i més important col·labora cada dia més, creant una xarxa d'editors al món, d'editors a vegades grups, a vegades grups mitjans i a vegades independents, però d'editors que cada vegada ens pregunten més què ens proposeu, què hi ha ara d'escriptors contemporanis, què ens proposeu de clàssics moderns i què ens proposeu de clàssics. I això és importantíssim, perquè aquesta interlocució la tenim amb editoriars com Galimà, com Actesut, també com Penguin, Penguin està recuperant tota l'obra de Mercè Rodoreda, però també amb editoriars independents que fan una feina excel·lent arreu del món i que són importantíssimes, perquè mira, ara fa uns dies vaig tenir xerrant allà a les golfes del Llull, al despatx, a les areves de Caldès i els deia, allò important no és tenir pressa amb les traduccions, sinó que és trobar per cada escriptor o escriptora aquell editor que realment en tinc racura, com que soc editora i he estat editora durant més de 20 anys i ara estic amb excedència forçosa, però un editora, sempre és editora, sé com és d'important que cada escriptor i cada escriptor trobi la seva editora. És igual si és petit, mitjà o gran, el que és importantíssim és que s'hi pugui dedicar, i el Llull col·labora amb el sector editorial, tant d'aquí com del món, a trobar aquests encaixos. Això és importantíssim. I l'àrea, l'altra àrea és la de... que fins ara s'ha anomenat de creació, que passarem en aquestes noves projectes, anomenar-la d'Arts per raons molt obvies, perquè creació, per exemple, en anglès, no es pot ni traduir perquè només hi ha una creation i és a God's creation. Per tant, parlem de arts, i arts són la resta de disciplines. Aquestes disciplines són tota la resta, i per exemple, des del 2010, que em parlava el Mariano, som l'institució el consorci que treballa en la Catalònia in Venice, és a dir, en el nostre paper importantíssim a l'Avianal de Venècia, els anys imparells en art contemporani i els arts parells com serà el proper en arquitectura. Això seria una mica el dibuix, i ara explicar-vos què estem fent en aquest darrer any i tres mesos. Aquest darrer any i tres mesos una cosa importantíssima, perquè al final les institucions com qualsevol altra empresa són les persones. En aquest darrer any i tres mesos hem pogut crear un equip directiu, molt important en tot el que estem treballant, un equip directiu que jo, que fa més de 20 anys, que dirigeixo equips, considero segurament, i he tingut equips molt bons, però considero que és un equip de luxe, un equip amb qui cada dia ens plantegem què és la cultura per tots nosaltres, què és la cultura en aquest país i què és la cultura pels joves. Aquest equip directiu, que lidera aquestes àrees que us he comentat, és per una banda el Francesc Serés, que és qui porta arts, però que amb la seva incorporació des del desembre de l'any passat s'incorpora a l'Institut Ramon Llull, la residència Faber. La residència Faber neix a Olot demà del Francesc Serés i també de l'actual alcalde d'Aolot, que és en Pep Berga, neix i fa més de 4 anys. Per què s'incorpora Llull? Perquè aquí ve un dels canvis claus d'un any i tres mesos. Donar conèixer la llengua, la literatura i la cultura catalana al món no és només enviar persones al món, persones d'aquí creatius, escriptors, professors universitaris i un émit. No és només això, sinó que també rebre aquí, rebre en el territori especialistes de qualsevol disciplina. També de recerca m'ha agradat molt quan heu parlat en algun moment de tota la part científica i de recerca es vincula a la cultura. Això és importantíssim. I això Faber ho incorpora Llull, perquè la residència és Faber a Olot que des de fa uns mesos després de treballar-hi, gairebé 8 mesos, des de fa uns mesos vam signar el conveni amb la Ministra d'Andorra, perquè n'esqués un Faber Llull a Andorra i des de setembre ja hi és. I estem treballant perquè n'hi hagi una València, perquè n'hi hagi una Valeas i altres zones dels territoris catalans. Aquesta incorporació fa que entenguem aquesta soft diplomacy o aquest donar a conèixer la nostra literatura, la nostra cultura, la nostra recerca, la nostra llengua en dues direccions. I penso que aquest és un dels canvis claus del 2002, gairebé el 2020 que estem a punt de començar. És a dir, l'intercambi és molt rellevant. Per exemple, una altra de les coses que us destaco i que té molt a veure amb aquest intercambi és la missió d'editors cada any liderada des de l'Institut Ramon Llull, però conjuntament amb la setmana de llibre en català, que és un grup d'editors de tot el món, venen a passar gairebé una setmana a Barcelona, es reuneixen amb tot el sector, els fem tota una sèrie de classes pràctiques sobre la literatura, sobre l'edició aquí, sobre la literatura infantil i juvenil, sobre la il·lustració. Tots aquests editors, quan tornen als seus països, són també diplomàcia cultural catalana. Són persones que s'han enamorat del que passa aquí. Són persones que han viscut la setmana de llibre català en directe, més coincideix amb l'11 de setembre. Per tant, són persones que viuen l'11 de setembre en directe. Per tant, és una cosa importantíssima. I en aquestes sessions hi convidem editors de tots els països catalans, de València, de Balears, d'Andorra, escriptors també d'aquí. És molt important. Aquesta seria una de les línies de canvi que he vinculat amb el Francesc, per qui incorpora el Fàbher el Llull. Un altre canvi important, rellevant, i que té a veure també amb el fitxatge de l'Àlex Inojo, que és la persona que en qui confia en tota la revolució digital de l'Institut Ramon Llull. Quin és aquest altre canvi? Doncs bé, el 2002 no existia tota la xarxa digital que coneixem ara, no existia Twitter, no existia Instagram, però tampoc existia que la gent aprengués idiomes en aquestes màquines. I ara molta gent està aprenent idiomes a les plataformes digitals. I el Llull encara no és a les plataformes digitals. I el Llull ja de ser-hi. És a dir, està molt bé que s'aprengui català en els departaments de romàniques, d'hispàniques, d'idiomes de totes les universitats del món. Això és importantíssim i és aquesta excelència de la que també parlava la Marina fa una estona, però també és importantíssim que siguem aquí, perquè ens agradi o no, i jo soc una romàntica del paper i per tant de les aules i del cara a cara i del mirar-nos els ulls, però ens agradi o no. Hi ha moltes persones aquí i al món que estan aprenent els idiomes a les plataformes. Per tant, el Llull ja de ser-hi i aquest és un dels encàrrecs que té l'Àlex Inojo. Un altre encàrrec importantíssim, doncs crear aquesta xarxa que podem crear en línia, ja ho estem fent, però pel Llull en aquests gairebé 18 anys, imagineu si col·laborem amb unes 100 i escaig universitats del món i passen més o menys per aquestes universitats, uns 6.000 alumnes cada any que aprenen català, si multipliqueu això per 18, doncs us dona una quantitat de persones que no estan connectades i que volem que ho estiguin. I persones, per qui siguin ells, perquè és així, persones com ells són molt rellevants en això perquè hem creat una xarxa a Llull, a Twitter i també a Instagram on s'hi poden anar sumant no només tots els professors de català al món, sinó també tots els alumnes i això és una cosa que el 2002 no podien fer i això mateix que fem en universitats ho estem començant a fer amb totes les disciplines. Penseu, la quantitat de creatius, artistes, escriptors, escriptors, traductors, professors que han anat per tot el món a través de Llull i que no estan connectats. Totes aquestes persones han d'estar connectades, per això si vosaltres no esteu connectats a les xarxes de Llull us convido a que ho feu perquè és allà on s'està donant a conèixer cada vegada més què fa a Llull, és a dir, a Llull té també una web, però ens agradi o no cada vegada les webs són menys utilitzades per les persones i en canvi la gent va informar-se al Twitter o a l'Instagram, de fet cada vegada més a l'Instagram per la salut mental de tots perquè és una xarxa molt més carinyosa i molt més tendre i molt més amorosa i jo realment crec en les coses positives i penso que les coses és evident que tots tenim molts problemes i els podem compartir o no, penso que aquest no és el lloc per compartir-los, però en canvi on generem passions, on generem una passió per la nostra cultura és des de la positivitat, per tant això és el que hem d'anar a fer tots, en persona i en les xarxes us convido a seguir-les, per tant, un dels canvis importants aquesta incorporació de les residències i aquesta entesa d'entrada i sortida, un altre canvi important el digital, un altre canvi important que just ahir en feia amb una sessió, però que bé que anem fent moltíssimes al llarg de l'any, una forma diferent de governança. Crec que és molt important en totes les institucions com a totes les empreses que les persones introduïm una forma diferent de governança. Aleshores l'Institut Ramon Llull en aquests quasi 18 anys ha tingut 7 directors i una directora. Aquest canvi de governança existirà quan l'Institut Ramon Llull ha tingut 7 directors i 7 directors. Perquè el canvi de governança també passa per entendre que la governança té molt a veure amb respectar les feminitats, respectar lideratge de gènere, respectar les minories, respectar tota una sèrie de coses que són cultura i que des del llull estem començant a treballar cada vegada més. Per tant, aquest canvi de governança passa també per entendre que junts i juntes arribem més lluny i somem més. El Mariano ha fet una anàlisi i és cert i a mi m'ho han explicat perquè he intentat anar-me reunint i anar-me trobant amb tots els directors que m'han precedit i cadascun m'ha explicat els problemes que ha viscut i els èxits i les coses bones i les no. I caram, hi ha hagut durant molts anys una problemàtica de, ui, no, amb l'Icic o ara amb l'Isec, no fem res. Ui, no, amb exteriors, tampoc. Ui, no, amb tothom... Em vaig arribar en un lloc on gairebé tothom era l'enemic. I dius, no, senyors i senyores, això no és així. Ningú és l'enemic fins que demostri el contrari. Per tant, som una cultura, una llengua, una literatura, desgraciadament amb les limitacions, algunes les vivim amb directe com és el fet de no tenir un estat. No podem fer, és no sumar i treballar conjuntament tots els agents que estem batallant per donar, conèixer la nostra literatura, la nostra llengua, la nostra cultura. Per tant, des de fa un any i tres mesos col·laborem amb l'Isec. Moltíssim, col·laborem amb exteriors. Moltíssim, col·laborem amb totes les delegacions que exteriors té al món. Moltíssim, demanem que exteriors, l'Isec i la resta d'institucions que poden col·labar amb l'Institut Ramoll i col·laborin. I tant. Ens en sortim molt bé. És a dir, una de les primeres reunions que vaig fer quan vaig arribar a la direcció va ser amb el conseller Maragall i poc temps després amb el conseller Bosch i crec que treballem molt bé. Em vaig trobar a la governança de l'Isec quan vaig arribar al Xavi Díaz. Des del primer dia vam dir col·laborarem perquè el meu antecessor, Manel Forcano, ja havia començat a semblar en aquesta línia de col·laborar. Per tant, aquí va ser una continuïtat i tant, al cap de tres mesos va arribar el Miquel 40, com a director de l'Isec col·laborem. Que hi ha problemes, evidentment, com a totes les famílies hi ha problemes, com a tot arreu, com més integrants de coordinar més coses. Sorgeixen però de nou insisteixo en aquesta complexitat que ens enriqueja a tots, que ens fa més rics, que ens fa aprendre i que ens fa arribar més lluny. Per tant, amb la particularitat que té el llull que no la tenen ni l'Isec, ni exteriors, ni la institució de les lletres catalanes, per exemple, amb qui també col·laborem molt, que és aquesta pluralitat de la governança. Per tant, jo no només col·laboro jo i l'Institut Ramon Llull amb ell, sinó que també col·laboro amb l'Institut d'Estudis Balearics, amb València, tant com puc, etc. Endorra, d'aquí dos setmanes serem endorra donant els premis de la Fundació Ramon Llull, que, com sabeu, és la fundació que sí que ja integra tots els països catalans, en la Fundació, sí que hi ha oficialment València, sí que hi ha l'Alguer, sí que hi ha la Catalunya Nord, i, òbviament, Baleàs, Catalunya i Endorra. Doncs sí, col·laborar és la clau col·laburar, col·laburar. Aquest altre canvi de governança què implica? Doncs coses que semblen aparentment senzilles, però que fins el desembre de l'any passat no havíem passat mai a l'Institut Ramon Llull, que és fer una promoció interna, com va ser la de l'Ariana Puigdemont, que una persona que ha treballat tota la vida a l'Institut Ramon Llull sigui director d'àrea. Això no havia passat mai. Què vol dir si una institució que té 17 anys, ningú ha arribat a una posició de responsabilitat, ningú que ha crescut dins la institució? Què vol dir, de cara a la institució? Les institucions s'han de valorar. Jo m'he trobat diferents problemàtiques quan he arribat a l'Institut Ramon Llull, com et trobes quan arribes a qualsevol empresa o organització, però m'he trobat amb un equip humà de grandíssims professionals. I l'Ariana Puigdemont, que era la coordinadora de l'àrea de llengua i universitats fins al 10 de desembre de l'any passat, era de facto la directora de l'àrea, un àrea que portava molts mesos sense director. Les hores vam haver de fer tot un treball amb ella cols a cols, perquè ella s'ho cregués. I això va ser importantíssim, perquè fa un any que és la directora de l'àrea de llengua i universitats i crec que és una cosa boníssima i que, a més, tot el sector, totes les universitats, tots els professors heu valorat molt positivament. Per tant, això també és canvi de governança o una cosa que ha passat avui, una altra promoció interna que ha passat avui quan érem aquí a les sessions del matí, que és que una altra persona que porta tota la vida a la casa, l'Institut Ramon Llull, serà el nou delegat de Londres, el Marc Duenyes. Això és molt important, és molt important, perquè està molt bé fitxar de fora i, per mi, haver pogut fitxar un Francesc Serés o un Alexi Nojo o tenir de col·laborador un prens a l'Esteva plantada, que crec que és un dels millors periodistes culturals de Catalunya, és molt important i està molt bé perquè també per canviar... per canviar organitzacions, per canviar institucions, per canviar empreses, cal canviar persones a vegades, ens agradi, i cal incorporar-ne de noves, però també és molt important que les persones que han crescut allà estivegin que tenen cada vegada més a dir. Per tant, això també és un dels reptes que estem compartint. Per exemple, es tancava un cicle que hem fet de quatre sessions de treball en temes de gènere. I el va tancar la Maria-Àngels Cabré, vaig tenir l'orgull de poder-la introduir i compartir la sessió amb ella. Això també és molt important. O, a la nit, vaig compartir amb la consellera Chacón, perquè des de fa molts anys formo part del Consell Assessor d'Adolescents, PUNCAT, que m'atreveixo a dir que és l'organització que arriba a més adolescents de Catalunya des de fa gairebé deu anys. Una organització que van crear dos joves que, quan jo els vaig conèixer, tenien vint i pocs anys a l'Ernest Codina i al Roger Carandell, i ara ja en tenen 31, que van crear d'alguna manera jugant gairebé, per dir, mira, necessitem un nou repte, i van crear Adolescents PUNCAT, i és, si no ho coneixeu, us convido, conèixer una plataforma digital que arriba a més de dos milions de joves catalans, Adolescents PUNCAT. És el director de tots els llibres d'Adolescents PUNCAT del darrer no, perquè estic en excedència forçosa, però segueixen fent-lo amb la galera, i sóc membre del Consell Assessor. Aleshores, ahir què vam fer? Vam fer un o dos l'any, vam fer tota una sessió de treball en aquesta ocasió relacionat amb el món de l'empresa, per això vam convidar la consellera Chacón, sobre com entenen els joves l'empresa, de què volen treballar, però com entenen també la cultura, com lliga cultura i empresa, per exemple, parlava de tots ells, però un altre dels persones que més reunit més vegades i amb qui estem buscant maneres de col·laborar és en Joan Romero, el director d'acció, perquè la cultura és empresa, i és cert que l'Institut Ramon Llull es dedica als artistes, als creadors, als escriptors, a les universitats, i li sé que es dedica al sector, al sector entès com a empresa, però és molt important que entenguem que tot va juny. Em queden 5 minuts. Me va molt bé, Marcela, perquè jo soc molt apassionada de la meva feina, i podria estar aquí, vinga, vull dir que em va perfecte saber que ens queden 5 minuts. Per tant, aquest és un altre dels reptes, els joves, tenir més joves a les institucions, dins de l'equip directiu, però també dins de la casa, dins de l'Institut Ramon Llull, s'està fent també en aquest darrer, any i mig, una incorporació de gent més jove, gent de 20 i 30 anys. Per què? Doncs perquè jo soc mare d'un adolescent i en comparteixo 3, perquè som això que els anglesos anomenen família patchwork, és a dir, per tant, soc mare biològica d'un i comparteixo l'educació de 3. I per aquests adolescents, la cultura no és el que és per nosaltres, no té res a veure. Aleshores, una institució com l'Institut Ramon Llull, que veig ja, òbviament, per la cultura, per l'excel·lència, però també ha d'estar a prop d'aquests joves, perquè per molt que nosaltres ens entestem que la cultura és bona literatura, és d'òpera, és música clàssica, és teatre, és... Per ells, la cultura és Netflix, i Jojo s'està fent boníssima dramaturgia a Netflix i a tota la sèrie, i boníssima literatura, són els videojocs, són moltes coses que per les generacions, en el meu cas jo en tinc 47, però és que diria fins i tot pels de 30, pels de 40, pels de 50, no podem entendre la cultura sense ells, no la podem entendre, i per tant, una institució com és l'Institut Ramon Llull, que paguem tots els que som aquí, les nostres mares, les nostres àvies i que aviat pagaran els nostres fills, no pot ignorar el que la cultura és pels joves. Per això per mi és tan clau i els torno a mirar a ells aquesta àrea de llengua i universitats, perquè ens manté amb contacte constant, amb lectors i lectors que tenen 25, a 30 anys, de 22 o 23, a 30 anys, i tots els alumnes. I per això és importantíssim que està molt bé que Llull per primera vegada hagi tingut una directora i que crec que van de ser la primera directora d'on ha estat la més jove, però quan vaig entrar, tenia 45 anys, espero que hi hagi ben aviat algun dia un director o una directora que en tingui 30, perquè veurà les coses diferents que jo i que nosaltres, i que és a dir que això és molt important, tenir un compte. Per tant, el títol era perspectives de futur, tot això són perspectives de futur, i moltes d'altres acabo mencionant dues coses, perquè passen i m'agrada com passen. Per tornar a dir com col·laborem, una cosa que fem sovint amb la Marina és trobar-nos amb els delegats, no només de Llull, que són aquests quatre que ja han mencionat el Mariano i els ha mencionat també la Marina Abans, sinó amb els d'exteriors. Fem reunions i d'una reunió d'ara fa 8 mesos, amb en Rui, que és el delegat de Portugal, va sortir una futura col·laboració que es materialitzarà el febrer, però que hi portem treballant mitjany, que és que Catalunya serà cultura convidada a correntes escrites, que és la fira literària més important de Portugal, a Pobó, a Dovesim. No havíem estat mai aquesta fira, i això va sortir gràcies a trobar-nos amb la Marina, amb el Rui, que el Rui ens posés en contacte amb la directora de correntes escrites. Doncs bé, senyores i senyors, jo puc parlar molt més, però crec que ja us he explicat les coses més importants, repassem una mica així els punts per no oblidar-me res, clau. Sí, acabo amb una cosa, que és la transversalitat i que crec tan clau dins d'aquesta forma de governança com tot el que us he mencionat. Quan vaig arribar a l'Institut Ramon Llull, de fet, unes setmanes abans, jo ja coneixia algunes persones del Llull, de la directora de l'àrea de literatura, que és l'única, que no és nova, que ja porta aviat farà quatre anys, que és l'Aitzascon Aretge. L'Aitzascon Aretge és qui dirigeix literatura i, a més a més, per casualitats de la vida, va ser la meva primera editora fa 15 anys, com a jo, escriptora. Per tant, conec l'Aitzascon de fa molts anys. Abans d'entrar al Llull, quan encara no se sabia públicament, però ja ho sabíem uns pocs, li vaig preguntar a l'Aitzascon, què tal l'àrea de llengua i universitats? I em va contestar, ah, no sé per què conca, està allà dalt. I li vaig dir, i l'Aitzascon Aretge, que és una dona xitxote, remoto, combativa, batalladora, vull dir que és un bestial, la valoro molt professionalment, em va dir això. I li vaig dir, allà dalt a on? Vaig vidre de què m'estàs parlant. I em va dir, no, a la quarta planta. I vaig pensar, poc, hi ha feina, hi ha moviment a fer perquè literatura i arts o creació estan a la segona planta. És a dir, vol dir, si puges per les escales, doncs no sé, potser xixanta esglaons, i si puges per l'ascensor dos pisos. Aleshores els directors, tots els que m'han precedit, estaven sempre a la planta nopla, que és una planta molt preciosa, que si no coneixeu l'Institut Ramon Llull, que és el Palau Baró de Quadres, restaurat per Puig i Cadafalca el 1904, us convido a ser-hi, si no el coneixeu, és una planta preciosa. Però, quan vaig arribar el primer dia, 26 de setembre del 2018, vaig començar a entrevistar tots els treballadors de la casa. La casa té 65 treballadors. Per què? Sempre ho faig. Sempre que dirigeixo un equip, vull parlar amb tothom, des de la persona de recepció, fins als directors d'àrea, fins als administratius, tothom. Això és la primera persona que vaig entrevistar va ser l'Elisabet Linares, que és la secretària de Direcció Històrica. Què vol dir? Que ha viscut a tots els directors. Ella ho sap tot. És una secretària de Direcció que ha viscut els gairebé 18 anys de lluny, amb tots els directors. És una persona molt important per escoltar. Va ser la primera, perquè esperàvem el Manel Forcano, que em venia a fer com un tour. Va ser el 9 del matí del 26 de setembre. Li vaig preguntar a l'Elisabet, què és per tu al llull? Ella em va donar la seva visió. I quan portàvem 10 minuts em deu, va, hi havia aquesta planta, el despatx, on era el suposat despatx de la directora, la planta noble. Diu que aquesta planta és molt noble, però és molt bonica, però fa molt fred. Està molt fosc. Estem molt sols. La pobra Elisabet portava anys, i el despatx era el bany del baronet. Amb uns azulejos molt preciosos, però amb molt poca llum. I jo li vaig dir, immediatament, com que més ja tenia aquella frase, no l'oblideu de la directora de literatura, de no sé per què com que estan allà dalt, a la quarta planta, una persona que està a la segona. Com que jo ja tenia això en ment, li vaig dir a l'Elisabet que hi ha algun lloc a la casa que no faci tan fred, que no estiguem tan sols i que estigui buit. I em va dir, sí. Dic, on? I em diu, a les golfes. Dic, ah, les golfes. Dic, i les golfes són a la quarta planta. I em va dir, sí. Dic, fantàstic. Anem-les a veure. I no me n'hem mogut mai més. Vam entrar a les golfes, que, a més per casualitats de la vida, tenen forma d'à, i jo, com que soc una apassionada de la tipografia, us he dit que soc editora, d'entr需, ser un despatx que té forma d'à, perquè són les golfes, a l'Elisabet ens quedem aquí i diu, com? Ara mateix, si no tens ordenador, no et dic, no passa res. Amb aquesta màquina, ja ho faig tot, i les persones, les reunions que tinguis avui que vagin passant, però per què? Perquè l'altra banda d'aquestes golfes hi ha llenguer i universitats. Per tant torno a la reflexió de la transversalitat, més enllà de predicar la transversalitat a tots els meus equips que han de treballar conjuntament i que no pot anar ningú a Nova York, a París, o a Roma, i fent-ho més una cosa per literatura, no. Si allà tenim universitats, ha d'anar a les universitats, si allà col·laborem amb museus, ha d'anar als museus, perquè de nou, insisteixo, és diner públic. Si fos privat, també porto 30 anys a la privada i creieu-me que amb els diners es poden fer meravelles, però amb el diner públic encara més. Doncs a banda de predicar aquesta transversalitat amb la paraula, els fets són molt importants. I en una institució que té 18 anys, moure coses físicament és molt important. Per tant, ara som en un lloc més lluminós, que fa menys fred i estem menys sols, tant físicament com conceptualment, com amb la col·laboració de tots vosaltres. Agraeixo molt. Podes ser aquí. Dono les gràcies que ens hi hagueu convidat, que hagueu volut, que en Lluia expliqui, la seva experiència i confio que a partir d'avui tots sigueu també lluny. Moltes gràcies. Creo que ha sido un cierre de mesa y un cierre de desimposio superenergizante y que nos ha permitido, por lo menos a mí, poner el acento en el tránsito. El tránsito de ideas, el tránsito de personas y el tránsito de culturas por todos los caminos, por todas las vías y por todos los espacios que somos capaces de crear, recrear y producir. Más allá de cualquier dificultad que pueda haber, siempre que hay una voluntad y siempre que hay una concepción, una idea, una cosmovisión a la que se adhiere, yo creo que esa cosmovisión encuentra una manera de salir y de crecer. La comunitat catalana no es solo los catalanes que viven o han vivido en Catalunya. Evidentemente hay heterogeneidad, hay variedad, hay extensión, hay conceptos que cambian, como yo hablaba, el concepto de frontera, el concepto de identidad y creo que eso es lo que nos ha mostrado esta mesa hacia el pasado, que nos la muestra hacia el presente como algo que está perfectamente vivo y activo y que nos permite invicar desde el presente de dónde venimos y los proyectos y los retos que tenemos por delante. No sé si Marició quiere decir algo, hay alguna pregunta, algún comentario. Sí, por favor. He quedat parat de les tres presentacions. No conec el vostre àmbit d'actuació més allà del que pugueu explicar, però tinc una pregunta. Crec que recull una mica l'esperit, Marició, no he pogut estar totes, però l'acció des de exteriors, de la Generalitat, vosaltres al Ramon Lloll i tal com has presentat-ho, intenteu exportar la cultura catalana, però jo entenc que exportar la cultura catalana no és exportar xerires ni tronges, que tothom sap quin tipus de tronges o quin tipus de xerires és la cultura catalana. Crec que patim una manca de què som nosaltres com a poble. I cada vegada que hi ha una fira internacional de literatura, es munta el pitote perquè qui són els autors que voldran anar, que representen Catalunya. Em sembla que ho he fet d'una manera massa planera. A mi m'interessa, i per exemple quan tu, Mariano, parlaves del problema de la capitalitat de Barcelona respecte a Catalunya, perquè hi ha un problema polític, uns manen aquí i els altres manen allà. Aquest problema no hi va ser mentre hi havia uns que menaven els dos puestos, però llavors, i crec que aquesta tensió que és evident a l'hora de definir la millor definició de cultura, jo la vaig llegir, és a dir, no és aquesta cultura que no permet definició, és a dir, que és permanentment creativa generant noves tendències, però, per exemple, jo visc a fora i de vegades veig que la cultura catalana es presenta d'una manera que no m'identifica a mi. Una cosa, diríem de vegades una mica que reinclona. A mi el que m'agradaria, jo sé que és una pregunta que no el sigui, que potser no me la podeu respondre, però les tensions polítiques, ja no estic parlant d'ara, perquè si ara parlem de com ens definim culturalment aquests dies, suposo que no ens entendrem, però les tensions polítiques que viu un país sense estat, que té aquesta necessitat de poder-se projectar a l'exterior, com afecta la vostra tasca? Perquè no és el mateix, imagino. El tripartit, el primer, el segon, diguem-ne, la influència del poder polític i dels interessos, jo crec que defeneixen molt bé quin tipus de cultura volem exposar, i per exemple, tu has dit que el lluit ja ha tingut 8,7 més 1 directors. És veritat? Perdona, 7 més 1. 7 més 1 vol dir que jo... Perquè és un objecte de desig polític, en molts casos. Per tant, és que m'ha semblat que les vostres presentacions, sobretot la teva, Mariano, que tu que estàs menys implicat o tens més marge pel que he parlat, heu aviat aquesta tensió, perquè és un comentari i una pregunta mal formulada, segurament per la meva manca de coneixement. Consensuat amb els companys de taula, m'han demanat que comenci jo. D'acord? Aleshores, us ho he dit al principi, m'agrada molt que facis aquesta pregunta, Albert. Una cosa que treballem cada mes és què és la cultura. En tots els àmbits que us he dit que estem acceptant nou reptes. Què és la cultura? No, no. Què és la cultura pels que portem l'Institut Ramon Llull? Per tant, els que portem l'Institut Ramon Llull estem representant el món a través d'aquestes 65 persones que us he explicat, més tots els actors, tots els artistes, tots, tots, tots, tots, ballerins, pam! You name it, canviem el món, però també insisteixo, no només exportar aquest both ways, també fa la cultura. A la pregunta que tu fas, la política, evidentment, per això insisteixo molt, que és molt important que hi hagi una directora i serà molt important que, amb el pas dels anys, els futurs directors no siguin senyors blancs de més de 50 anys, amb tot el respecte, que és el que havien estat fins a la meva persona. No, no, perquè té a veure amb el poder polític. Per això t'ho has dit, 7 més 1. I us explico situacions d'atenció que jo m'he trobat. El meu primer volo a Frankfurt, fila de Frankfurt, jo fa 25 anys que vaig a Frankfurt com a editora. La primera presentació que vaig tenir a Frankfurt, el Cervantes, per això la poso d'exemple de Frankfurt, una persona que és un bon company, el director del Cervantes de Frankfurt, és del Ramiro Villapadierna, és molt bé, col·laborem bé. Aquell dia va ser el meu primer Frankfurt com a directora del Llull, a més a més la consellera Laura Borràs no hi va poder anar, per tant jo era l'autoritat representant Catalunya en aquells moments i la cultura i la literatura catalana va ser a la Fira i després vam fer una trobada d'escriptors valencians, on hi havia Isabel Clara Simó, i faig aquest exemple perquè té molt a veure amb la teva pregunta, amb una taula de Parlament. Se'ls va demanar que parlessin castellà, aquella presentació, d'acord? Fins aquí hi havia diferents escriptors, Isabel Clara Simó va començar a intervenir en català. Va haver una senyora del públic que va dir que no hi ha res en una llengua, i la Isabel va dir que s'ha acabat la meva intervenció. Tots els escriptors de després, per solidaritat, van continuar en català. Jo estava entre en Ramiro, director del Cervantes, i a l'embaixador. Jo li vaig dir a Ramiro, vols que fem alguna cosa i algun problema. Va dir, no, si ningú diu res més, seguim, perfecte, ja està, perfecte. Quan vam pujar després a l'escenari les tres autoritats de parlar, a l'embaixador em va presentar com el director del llull. Jo soc molt masculina i tinc molta canya, però val. Per tant, problemàtiques, Albert, i em fa que sí que no vas per aquí, però això també és cultura. Quina era? La meva pregunta és, per exemple, fins al Pujol va definir què era cultura catalana. Al Pujol, perquè era el president i el que va anar. Després va posar el càrner i tota aquesta gent, però després hi ha un canvi, perquè hi ha un altre partit o un altre coalició que domina les institucions de cultura i ofereix un altre partit. Jo, com a directora del llull, no accepto aquest punt de partida, com a mínim jo no l'estic vivint. Què vull dir? Què vull dir, això? Què vull dir? Us he explicat la meva governança, o la governança del llull. És molt plural, si analitzeu Cobert d'Andorra, Ajuntament de Barcelona, Balears, Catalunya i València. És molt plural i en aquesta pluralitat entenen tots ells i elles la cultura diferentment. Com a directora del llull, en aquest any i tres mesos, i crec que tot l'equip que m'acompanya, no hem tingut cap imposició política definint la cultura. Cap. Perquè precisament, us ho he dit d'inici, aquesta complexitat és la nostra defensa per fer-nos lliures. La cultura ha de ser lliura, la literatura també i la llengua també. I això ens farà ser més respectats. Tu dius que vius a l'estranger i que a vegades la cultura catalana no es presenta d'una manera que tu t'agradi. Sembla que rinclona, fantàstic, segur. I a mi em semblarà una altra cosa, i al Fabriz a vegades una altra. Però això no té a veure amb una qüestió política. Deixa-la, perquè la Marina sí que viu més qüestió política. Jo, per ampliar, totalment d'acord amb la Yolanda, evidentment també jo puc, el punt de partida el que parteixo, són de fa tres, quatre anys, que és els que estic a l'administració, però estic amb ella que no he viscut mai que des de l'administració s'hagi imposat que model concret de cultura o de cap altra cosa que s'hagi d'exportar és de Catalunya. Jo no sé tant recordes, però la meva primera dia positiva, el primer que he fet és mostrar una definició de cultura i d'aquest que estàvem parlant. I aquí l'he parlat a nivell ampli, he parlat de valors, de maneres de veure la vida, d'acrituts, etcètera, etcètera. I a Catalunya, com sabem, això hi ha una complexitat enorme, hi ha una pluralitat enorme i hi ha una diversitat enorme. I, per tant, entenem que amb tota aquesta pluralitat, complexitat i diversitat, és la que es pot exportar. Vingui de l'actor que es vingui, vingui d'un actor de l'administració o vingui d'un actor que no sigui de l'administració, però que recolzem o col·laborem perquè creiem que és cultura amb la seva pluralitat, diversitat i diversitat. Per tant, no sé, no sé el que has viscut tu o quins exemples concrets o d'això que rinclo, que també comentaves. Reiterà el que diu la Yolanda i jo no he viscut mai que s'hagin posat cap model. I llavors, en dia de canvi polítics, en què es nota? A Catalunya, no l'he notat, el que sí que és Espanya, en què es nota en canvi polítics, doncs que es pugui, de fet, exportar aquesta cultura. Siga quina sigui i vingui com vingui i amb la forma que vingui, perquè, com et deia abans, fins ara l'únic que ens trobem és la cursa d'obstacles. I l'únic que ens trobem és que ens tanquen oficines, que ens espadeixen gent o que posen obstacles en tots aquells actors que poden estar exportant qui són els catalans, com a poble i com a cultura. Per tant, el que ens trobem és això. Per tant, potser, a nivell de si hi ha una diferència, et diria que no ve per tant per quin canvi polític o de color hi ha a Catalunya, sinó de quin color hi ha Espanya, a Madrid, concretament. Jo no sóc a añadir que... És una pregunta, jo crec que és molt complexa, però que és molt interessant a la vegada. Per mi, des de la meva perspectiva, aquí, jo vaig tenir que, en el meu treball, i segueixo pensant així l'acció cultural exterior, he incorporado esta idea de la cultura como representación. La idea de que la cultura pueda ser representación en términos de proceso político, quiere decir que hay una serie de instituciones y mecanismos para que lo que tú piensas que es cultura catalana llegue de algún modo a estar inscrito dentro de lo que se difunde como cultura catalana, pero hay mecanismo institucional para eso. Desde el momento que hay un gobierno en el poder, obviamente que hay una serie de decisiones estratégicas. Lo que pasa es que la complejidad que aparece por debajo de esas decisiones estratégicas es tan grande que tenemos esta tendencia a asumir cultura igual, representación que parece ser una cosa homogénea, y una persona diciendo que puede ser puyol, llul va a decir, desde mañana va a ser esto. Eso nunca es así y todos lo sabemos. Pero lo que pasa es que muchas veces entendemos esa representación como algo cerrado y como una especie de mecanismo y determinismo que da lugar a que eso se represente de una sola manera. Yo lo que me he encontrado es una complejidad mucho mayor que eso. Lo que pasa es que en la visión estratégica que tu comentabas, hay giros, evidentemente, porque hay un cambio de, digamos, de lógica y de régimen político que hace que haya mecanismos de alineamiento también con una posición que a veces exceden los mecanismos coercitivos. Hay una serie de formas de que la gente se alinea con un concepto por otros medios, por medios soft. Y eso ha pasado. ¿Pero en qué se manifiesta eso? En que cuando van a Frankfurt, como tú decías, se armató un debate sobre quién tiene que ser el escritor más catalán de todos, de los que hay en el mundo. Y entonces eso da lugar en una serie de disputas. Pero eso, digamos, fue un proceso largo que es uno de los ejemplos donde se puede ver que hay una diversidad y bueno, y que en el espacio de mayor tensión es donde más se manifiesta esta cuestión que tú dices. Pero después el día a día de estas instituciones es muchísimo más diverso y ocurre muchas más cosas. Eso por un lado. Y por otro lado, lo que tú decías de en qué medida esa lógica de la tensión da lugar a que esa representación se ejerza en términos de descripción de lo que es la cultura nacional y en términos de proceso en los dos, en los mecanismos institucionales y en la imagen que no tiene de lo que es un país. Aquí hay una cuestión muy importante que es qué nivel de tensión y de disputa política hay en una determinada coyuntura. Y yo creo que lo que, por ejemplo, un cambio notorio en términos proto-diplomáticos es tener un interlocutor extranjero que te ve como un país que es lo que tú decías. Y eso ha cambiado radicalmente 2012-2017, por ejemplo. Pongo el ejemplo de que yo fui a estudiar Catalan al Centro de Catalan de Mendoza sin saber que el Catalan era un idioma. O sea, yo llegué allí y me puse a leer un libro sobre Etapias porque mi tesis de grau era sobre Etapias y me encuentro con que el libro estaba escrito en un idioma que no conozco. Yo a los domingos a veces en mi casa se ponía un programa que se llamaba que viva España en el canal público de Mendoza y que eran los toros, ¿no? Y eso era el concepto que yo tenía de España en mi cabeza cuando era pequeño. Y después, yendo a la universidad y estudiando historial arte, no tenía la noción de que el Catalan existía. Entonces, ese es solo un ejemplo de que yo a través de un mecanismo del Jull, trabajando en un centro de Catalan, llego al Catalan. Y cuando tú sabes que Cataluña exista en tanto emblema, eso cambia radicalmente. Eso es un activo de la parábipremacia cultural. Sea proto, sea para un proyecto de Estado, o no sea proto estatal, es un activo porque, como tú decías, llegas a un foro y dices, hola, soy catalán. Ah, son a los que les pegaron la otra vez. Perdón. Pero quiero decir, puede sonar tan burdo como esto, pero se genera una imagen. Entonces, ese nivel de tensión nunca da lugar a que todos actúen como robots. Eso está claro, pero hay disputa política. Hay disputa por la representación. Em sembla que no he pensat prou. A més, estic molt cansada. A veure, sí que crec que hi ha d'haver una cosa de que, quan s'exporta, com deia l'Albert, una cosa és exportar siries a taronges. I ara estava pensant en un tema que tot el dia m'ha preocupat. Quan tu encarregues i tu com a editora, ho saps millor que ningú, no? On estàs fent un llibre i algú et fa una coberta, que és la primera imatge que algú té de llibre, la coberta d'equilibre diu... La coberta d'equilibre és la projecció immediata i abans d'aquell llegeixís del que trobaràs. I pot ser una portada carrinclona o pot ser una portada moderna, pot ser una tipografia carrinclona o no, i sobre això sí que s'hauria de pensar. Com un editorial té una política editorial, de dir quina línia, a partir només amb la coberta, què volem exportar en un primer moment quan algú agafi llibre a la mà, abans d'aquell olori, com fa jo, com si el llibre tingués que despendre. I això passa el mateix amb la cultura catalana i amb totes les cultures, i quina imatge... Clar que un llibre és un llibre, però és tan important que es pensi, que es conceptualitzi, que es pensi i que jo no vull dir que tinguem que estar tots d'acord. Però quan ell deia això dels diferents governs i del Jordi Pujol i de no el Jordi Pujol, no crec en quin sentit ho deia l'Albert, però de pensar, de pensar que les coses s'han d'enfocar, potser d'una manera. Em sembla que hem agrat el cançant si volia dir això. A veure si, malgrat el cançant, sí puc contestar-ho. D'entrada, com que t'has referit com a la part d'editora, jo sempre dic que un llibre és de qualitat si no enganya, que té molt a veure amb això que tu dius. Que no vol dir que sigui de qualitat per mi. És a dir, si tu veus un llibre en porporina i unes nenes fent dents de la coberta i a dintre és una escola de dança per nenes de 9 o 10 anys, allò no enganya, per tant, allò és qualitat. És el que estàs volent dir tu també. És a dir, com hem de trobar la manera perquè no enganyi d'alguna manera. Crec que en l'anterior resposta no m'he expressat bé. Quan jo dic que tots els canvis que us he estat explicant en què estem treballant tenen a veure amb la cultura és que pensem profundament que tenen a veure amb la cultura. És a dir, les persones, la llengua, la literatura, la cultura, la donem a conèixer persones. Quan anem a les fires, la cara per aquells editors del món són les persones que els estem presentant. Segons com siguem aquestes persones, estem sent una cultura. Per això és tan important incloure diversitat de persones en les institucions, que és una cosa que, per sort, està començant a passar en els darrers anys, igual que veiem els mitjans de comunicació, igual que veiem a tot arreu. Jo sóc del últim dia del 71. Jo vaig créixer, com gairebé tots els de la sala, amb molt pocs referents de dones en posicions de poder. Amb molt pocs, molt pocs. Això també és cultura. Els meus fills ja entendran com normal que una mare pot ser directora del Llull, o que una mare pot ser consellera, o que una mare esperem que això passi ben aviat pot ser presidenta. En aquest país, a Catalunya, encara no s'entén mai que una mare pot ser presidenta. Confiem que s'entengui aviat. I això també és cultura. Quan tu dius, hòstia, hi ha d'haver gent pensant-hi, clar, dediquem les 24 hores del dia, pensant això i moltes altres institucions. Una altra cosa és que cada individu hi estigui a vegades d'acord i a vegades d'encontre, perquè quan fas coses sempre hi ha gent a favor i gent en contra, però això és la nostra feina principal. Pensar què és aquesta cultura. Vaig a un lloc que és el més complex, que són les famoses fires, i, per exemple, m'ha tocat viure la de Buenos Aires, la famosa llista que l'Albert feia referència. Això és un absolut mal son. Ho va ser a Frankfurt, ho va ser a Bologna, ho és a Buenos Aires, és un mal son. Però és un mal son, perquè desgraciadament, a part d'aquesta manca de cultura que anem resolents entre tots de treballar en equip, som un país amb envejetes, i l'envejeta és molt dolenta. Aleshores, jo com escriptora, alluny no m'han enviat mai a la vida enlloc. M'he caixat mai, ni em caixaré mai, perquè què passa? Envia altres escriptors i escriptores. Aleshores, caram, el tema de les llistes pot ser més o menys encertat, és complexíssim. La pregunta és prèvia. S'han de fer aquestes coses? La inversió ha de ser d'enviar 50 escriptors a una fira? O és molt millor, si ara acabo i preguntes, és molt millor invertir els diners que utilitzem en enviar 50 persones a aconseguir 200 traduccions més? La pregunta és prèvia, això. Aquests anomenats, o que alguna gent anomena bodorrios, han de seguir existint? O podem fer d'una altra manera? O podem fer en formes més petites? M'agrada Povó de Basim, perquè som cultura convidada, però hi van 5 escriptors, per exemple. Estic molt d'acord, les preguntes són molt pertinents, i el que treballem és la nostra feina, la nostra i la de tantes altres persones que treballen amb la cultura, portada que li poses, és que hi ha l'interior, i tot això és en el que estem treballant. I per això, com més diversos siguin els equips que pensen, millor resultarà, perquè representarem a més sectors de la societat i a més maneres d'entendre la cultura. Això és el que volia expressar en tota la meva presentació. Mireu, no ens ho acabarem avui. Permeteu-me per això que intenti dir algunes paraules per acabar. No ho sé, ara ja no em sento cansada, ara m'hi sentia ahir o abans d'ahir, però el que s'hi passarà és que serà molt difícil que sigui molt conecsa. Em faig com un repte a mi mateixa, i ara per acabar, com que ja estic, però deixeu-me dir algunes cosetes. Primer de tot, primer perquè no se'n oblidi, gràcies a tothom que ha vingut, gent que ha vingut de molt lluny, gent que està molt ocupada. Una segona cosa general, m'agafo a l'última de les intervencions i uns conceptes que han sortit repetidament. Al voltant d'aquesta idea de canviar governances, que això va per damunt de la cultura, etcètera, i que és un tema que a la universitat també té les envejetes igual, i la manca de solidaritat, etcètera, que és un tema que és importantíssim, com a societat, per tirar endavant. Deixeu-me que també em tiri una floreta, perquè és un èxit que no l'havia aconseguit mai, fins ara, malgrat els meus esforços. Hem parlat de que cultura, de que canvi en governança eren temes com a tenir en compte la joventut, tenir en compte l'equitat de gènere, etcètera. Aquí, més o menys, suposo que n'hi ha uns quants que estem... que estan, jo no, per sota de 50 ho hem procurat, és la primera vegada que soleixo en un congress equitat de gènere en els ponents. Hem estat 6 i 6. Som... estem aquí les 6 dones. M'ha fet molt feliç perquè feia molt temps que ho intentava i no és tan fàcil, tampoc. Encara que t'esforcis. Deixeu-me fer una petita, encara que sigui un abús, però deixeu-me, sisplau, una primera cosa, què era el que hi havia en el rei a fons originari de per què fer aquest simposi? Doncs una barreja de dos interessos, un interès científic i un interès social. L'interès científic, doncs uns quants dels que som aquí, treballem en temes i pertanyem a grups de recerca que tenen el centre en analitzar, en perspectiva històrica i en diversos àmbits, ciència, cultura, art, en quina està la relació de la ciència, la cultura, l'art, la religió amb el progrés de les societats en perspectiva històrica. Per tant, aquest era un tema, però amb la convicció que, com a mínim, des de l'entrada en el món contemporani, cada vegada més l'acció que avui en dia, en aquests termes diríem l'acció cultural, la projecció cultural, la diplomàcia cultural, s'ha convertit en un element de reconegut per la ciència avui en dia, com un element d'influència, de reconeixement, de poder i de progrés de la societat, la seva consideració, i que, per tant, també volíem la reflexió sobre aquests temes amb una perspectiva amb anàlisi, com deia fa un moment la Eva, la necessitat de reflexionar, per poder planejar, per poder planificar uns elements vàlids com a societat. Aquí hem intervingut diversos actors, diversos responsables dels molts diversos recursos que intervenen en aquestes polítiques, també des d'àries diverses, diríem que la projecció exterior, la diplomàcia cultural, vindria a ser un àrea d'estudis, què en podríem dir, i voldríem reforçar aquesta àrea d'estudis i de reflexió pel cas de Catalunya, que estem mancats d'això, no hi ha un llibre en perspectiva, hi ha molts treballs més o menys sòlids sobre aspectes, diversos països, diversos perspectives diverses, però no tenim visions transversals de projecció, i aquest era un primer intent de fer-ho. Dit això, intentem trobar un mínim, no sé com em sortirà, si em surt molt malament ho tallarem. Primera idea, el condicionant supestatal, que històricament ha tingut per la projecció cultural de Catalunya la seva naturalesa política, m'ha interessat, la veritat és que més aviat ho havia mirat sempre de manera negativa, però s'ha de dir que en les diverses intervencions d'avui, en tot el dia, també de valorar els dos aspectes, perquè s'han dit alguns elements positius. Jo, com a historietadora, haig de dir que el que més m'ha impressionat, potser ho hauria d'haver sabut, però jo aquesta reflexió no l'havia fet, és que el casasse és la reflexió que ha fet el matí, com que aquesta idea de supestatalitat havia estat un element protector perquè la intel·lectualitat catalana no caigués en el feixisme. Això m'ha semblat espectacular, vull dir que és un valor a tenir en compte. Després, la idea que la reflexió, penso i en perspectiva, que és molt important per parlar qui s'ha parlat a vegades, quines continuïtats. Si quines continuïtats posc a la manca de reflexió, també condueix a que no pensem en quins canvis. En aquí, que a vegades hem parlat, i sí que estaria d'acord amb una línia que ha obert l'Albert, que penso que en realitat, amb totes aquestes temàtiques, hi ha molts elements d'atenció, i les tensions són importants per la complexitat, però hi ha l'element llibertat de la cultura política, l'element que hem vist capitalitat i país, l'element que no anem parlant gaire, però hi és l'element d'identitat universalitat quan parlem de valors, perquè per superar aquesta carrinclonària, aquesta reflexió, també és molt necessària. Un element hi ha un concepte que s'utilitza amb alguns àmbits d'anàlisi, d'atnicitat, antropologia, que és la necessitat de no museïtsar cultures. Això és molt important. Què conservem i què és important no museïtsar, però per això hem de saber què érem, què som, i a quines conclusions hem arribat en diversos moments de la història en perspectiva en els diversos àmbits. També m'agradaria... Aquí hem fet un plantejament transdisciplinari, hi ha molts conceptes que ens podem traspassar i reflexionar sobre ells uns i altres en perspectiva. Jo ho he dit diverses vegades avui, però m'ha quedat molt impressionada. Potser tot en plan anècdota, però no sé tan seriosos, que a mi feia molta il·lusió aquest Congrés i parlar d'aquestes temàtiques, i n'havia parlat persones que no són del món acadèmic, ni tenen col·legues meus, i algun llegir-ho com que sortia el concepte en la descripció, per exemple, de para diplomàcia, quin concepte, para, para, i a mi m'ha sortit a dir que tenim una tendència a nosaltres de fer-ho tot molt para, a veure si algun dia fem les coses com han de ser i no tan para, però m'ha passat que avui, quan m'he fixat en el concepte de Proto, d'entrada m'he descol·locat molt, perquè no m'havia fixat gaire, i ara veig que el del Proto és en realitat més elaborat, perquè jo el llegir Proto, i que això serà una cosa ja com molt anterior, és com la meva, és com la meva, és la primera cèl·lula, és com una meva. Sí que em voldria també, ja vaig acabant, perquè dues cosetes, per anar acabant només, una és insistir en un punt, potser l'Albert, alguna de les coses que ha comentat, tenen a veure amb el nostre anàlisi acadèmic, dins del nostre àmbit, també una reflexió més sobre ciència i cultura, nosaltres partim d'una concepció més acadèmica, ens hem centrat més en aquests aspectes, però partim d'una noció en aquí, el que us deia d'una tensió entre llibertat de cultura i abasant polític de la cultura. Vull dir perquè és molt important defensar la llibertat, però és que també és important ser conscient de les tensions, i que tampoc, la cultura té una direcció, només reflexionar, decidir, quin paper juga la cultura i la ciència, la societat, té un basant polític, perquè aquí hi ha pressupostos, fins i tot quin marge de llibertat dones a la cultura i els diversos àmbits, i aquest és una idea que volem que sigui present, perquè hem d'assumir, que és millor assumir aquestes intencions i que hi són justament per poder planificar, perquè com a societat prenguem alguns reptes, ens reconeixem amb alguns reptes comuns. Ja per acabar, amb l'Albert tenim una... Jo crec que ja podem començar a parlar d'una certa tradició, de plantejar-nos objectius amb aquest doble basant científic però de progrés social, que intentem que acabin amb elements tangibles, solits, és a dir, nosaltres en general són llibres. Moltes vegades no poden ser resultat d'una sola trobada, perquè justament intentem que siguin innovadors, és com ara que intentem convertir o solidificar o institucionalitzar com un àrea, aquesta àrea de la diplomàcia cultural, de l'acció exterior amb una perspectiva histórica i transdisciplinària, però justament ens agradaria això, per poder-ho institucionalitzar, que acabi algun dia amb alguna publicació. Potser necessitaria una nova trobada, una nova reflexió de com ho podem estructurar elements millors, ho farem aquests dies, però també demanaríem que si algú se sent cridat o sap que pot col·laborar, nosaltres procurem sempre tenir projectes per poder assumir, però tot no ho podem assumir sols. També penso qui s'ha dit que la col·laboració entre diferents actors, la col·laboració amb la societat també universitat, món institucional, polític institucional, és important fer-me una crida, si nosaltres podem continuar. De fet, aquesta és la trobada dins del projecte que tenim en aquests moments, però estem intentant aconseguir-ne de nous, molt enfocat en aquest àmbit de la diplomàcia. Pensem que estaria bé que Catalunya hi fos, una perspectiva de treball internacional, d'exigència abans que parlaves tu de l'element d'OTU, d'exigència, parlant d'aquest element, de ciència en perspectiva internacional, es pot pensar en els termes, en quina llengua, com s'enfoca, etc. Però, des d'aquí, m'atreveixo tancant fent aquesta crida perquè ho podem culminar amb algun element tangible i institucionalitzat. I de nou, moltes gràcies per l'esforç de tothom.