 Når man ser på dansk politik og dansk politikshistorie siden anden verdenskrig, så har vi en ret interessant udvikling med hensyn til dem, der har haft regeringsmarked. Det er nemlig sådan, at hvis man ser på perioden fra 1945, hvor anden verdenskrig sluttede, og frem til 1982, så har vi faktisk haft socialdemokratiske statsminister i Danmark i cirka 75 procent af tiden. Socialdemokraterne var meget dominærende, der var kun nogle få borgelige panterier under Iag-Eriksen i starten 50'erne, under Hilmar Browns gård i slutningen af 60'erne, og under Knud Christensen lige efter krigen, og så Paul Hartling et års tid i midten af 90'erne. Men ellers har vi haft socialdemokratiske regeringer i 75 procent af tiden frem til 1982. Derimod setter det helt anderledes ud, når man ser på perioden efter 1982 og frem til 2010. Der har vi kun haft socialdemokratiske statsminister i cirka 25-30 procent af tiden. Og det er jo en markant forskel. Derfor bliver det jo interessant at spørge sig selv, hvordan kan det være, at danskerne generelt beder mere højre hanteret, er danskerne generelt beder mere borgelige, eller er der andre grunde til, at vi har set et tilsynladerne rygge mod højre og hvad i givelfald for nogle grunde. Og det er det, jeg vil komme ind på her, og jeg vil fokusere på især tre forskellige forklaringer, som er meget vigtige, og så måske et par andre, som mindre væsentlig, som jeg vil komme ind på til sidst, men tre hovedforklaringer på, at vi har den her markantet anderledes situation, og har haft det de sidste 28 år i modsætning til tiden før 1982. Den første ting, som er vigtigt lige at risse op, det er, hvad har vi så haft af regeringer i periode siden 1982, for det hænger jo meget sammen med, hvad det er for en slags borgelige regeringer, vi har haft. Fra 1982 til 1993 havde vi i Danmark den statsminister, som har siddet længst, nogen siden anden verdenskrig, nemlig Paul Schlüter, som var konservativ, og som stød spidsen for en række borgelige regeringer. Alt sammen borgelige mindretalsregeringer, hvor han havde en masse forskellige partier med, venstre, som det næste største parti, de konservative var jo de største, og så en række forskellige midterpartier, christelige folkepartier, centrumdemokraterne og det retikale venstre på skift. Derefter så havde vi en periode fra 1993 til 2001, hvor vi havde socialdemokratiske lederegeringer under Paul Niveau-Brasmusen, og som også var regeringer, der bestod af socialdemokraterne et stort parti, og sådan nogen mindre midterpartier igen CD, centrumdemokraterne, de største folkepartier i dag, christendemokraterne og så det retikale. I skiftende koalitionsregeringer med hinanden, og til hele tiden som mindretalsregeringer, undtagerne nogen få måneder fra 1993 til 1994, hvor de havde flertal. Og så fra 2001 har vi jo haft VCO-flertal med venstre og konservative i mindretalsregeringen, men støttet af dansk folkeparti. Og det har været situationen lige siden november valget i 2001. Og hvad er så forklaringerne på, at vi har haft de her skift? Jo, en af forklaringerne på, at vi fik sluttersregeringer i 1982, det var jo, at på dit tidspunkt da gik Anker Jørgensen, som var socialdemokratiske statsminister, af uden at skrive valg. Det var den direkte anledning, kan man sige, til at vi fik en borgerlig regering på det her tidspunkt. Og han gik af, fordi økonomin var løbet løbsk, udlandskellen var vokset enormt meget, og der var et kæmpe underskud på handelsbalansen og betalningsbalansen. Og det, der blev hovedsagen for sluttersregeringer, det var ret op på det økonomiske, som de sagde i firserne de borgerlige partier. Og det lykkedes jo også, at man fik overskud på betalningsbalansen og man fik udlandskellen pragt ned. Og det var grunden til, at man så blev ved med at sede, at de her borgerlige regeringer blev ved med at sede, det var, at de retikale, de gik over og støttede de borgerlige på det her tidspunkt, fordi de synes den her økonomiske genopretning var så vigtig, og det havde de ikke tillede til, at socialdemokraterne kunne gøre det og venstre flange til venstre for socialdemokratiet, at de var vildige til at gøre det her med ret op på økonomien, fordi de heller ville tage de sociale hensynet til Danmarks samlede nationale økonomiske situationer. Det er sådan hovedet anledning til, at man fik den her lange periode med de borgerlige. Men hvad er det, så der er dybere læggende ære forklaringer på det, udover de retikalesvingede år. Jo, der er jo sådan tre meget væsentlige, så den centrale forklaringer på det, at socialdemokraterne dominerede 42 i 40'erne, 50'erne, 60'erne, 50'erne, og de borgerlige efter. En af dem, det er, at man kan sige socialdemokraternes projekt, nemlig velfærdsstatens opbyggning, som jo primært var socialdemokraterne, der var drivkraften i det, men også havde støttet til projektet fra andre partier, men socialdemokraternes projekt med opbyggende velfærdsstat, blev høj grad et tidspundet projekt. Det var en helt konkret situation, hvor man havde noget bestemt man ville. Man ville sørge for at hæve velfærdsnivået i Danmark, og man ville opbygge en stat, hvor man kunne få noget omfordring af goderne, så der blev mere lighed. Men da det projekt, ligesom var gennemført, så var der ikke så meget andet politik tilbage i socialdemokraterne. Hvis man samlede for eksempel Venstre de konservative og måske Sær Venstre, så er det jo klart lidt mere ideologisk og et mindre traumatiske parti. Venstre's ideologi, liberalismen, er jo mere bundet op på en allmen forstilling om, hvordan tingene hænger sammen, hvordan man generelt skal gebære sig i forhold til hinanden, princippet om frihed under ansvar osv. Så videre, at man skal de mest mulige frihed til den enkelte, men man må bare ikke de så meget frihed til den enkelte, at det går ud over andre menneskers frihed. Det er sådan en klar ideologi og et ideologisk prædeparti. Og sådan en ideologi som den her, den kan omsættes til alle mulige aktuelle problemstillinger hele tiden. Det gik den kunne gå i starten af 1900-tallet, da man havde nogle problemstillinger og slås med, for eksempel, at man skulle inføre mere mulighed for folk ud på landet til at gå i skole. Den kunne også bruges i midten af 1950'erne, som argument i den kolde krig, at vi skulle bekæmpe kommunismen og sørge for mest mulige individuelle frihed i kamp mod kommunismen og østblokken. Men den kan også bruges i dag, når man argumenterer for helt andre emner, de emner, der er aktuelle i dag. For eksempel, hele debatten om islamisering og retikalisering, hvor man kan sige, at her, passer det jo også fint med liberale ideologi, at man står for meget fast på frihedsrettigheder, ydringsfrihed osv. Det er noget, som man kan forte at passe, hvis man er liberale politiker, hvor sociale og kritisk projekt, som sagt, var mere tidsbundet og specifikt ligge på opbyggning af velfærdsdaten. Og det lykkedes de jo rigtig, rigtig godt med. Hade kæmpe succes, både vælgermæssigt, om hensyn til at få lavet en velfærdsdat, men så var det projekt udtømt, og så havde man ikke en generelt ideologi, som kunne tilpasses de nye aktuelle emner. Så det er nok en meget væsentlig del af forklaringen også på, at der er mange, der efterlyser nogle nye politiske udspillere også fra socialdemokratiet i tid i dag, at deres oprindelige projekt var meget tidsbundet. Den anden ting, som jeg er væsentlig at fokusere på, er at vi har en situation i 1982, og det her vil jeg sige her, år 1982 er meget central. Det var over, hvor vi fik det her regenskif, fra Angar Jørgensen til Polslyttersregender. Vi har en situation i 1982, som jeg sagde før, hvor økonomin ser meget, meget dårlig ud, samlet set den danske økonomi i forhold til udlandet. Og derfor har vi i Danmark sådan lidt en refleksreaktion hos mange vælger og også i dag, ikke de helt unge vælger, men mange middalerne. Og lidt ældre vælger med hensyn til, hvem er det, der er mest økonomisk ansvarlig. Og i situationen, som vi har i dag med økonomisk krisen, men for den sags skylder også op igennem 90'erne, og den første del af 2000-tallet, der er der mange danske vælger, der i baggrunden i baghovedet hele tiden har haft den her forestilling om, økonomisk mest ansvarlig, det må være de borgerlige partier. Og den har man slet ikke på samme måde i andre lande. Socialdemokratiet har også været i krise i andre lande, i de senere år, men krisen har været langt størst i det danske Socialdemokrati, og så lige i det svenskere og det tyske. Vælgerne her i det 21.00 er socialdemokraterne ved de seneste valg. Noget ned, og især ved det aller seneste valg i 2007, på det laveste stemmetall i procent i de sidste cirka 100 år, hvor imod i Holland, England, Belgien, Frankrig, andre lande, der skal man kun til 15.00, og så skal man tilbage i tiden for at finde valgresultater, der ligner dem i dag. Men i Danmark, der er det altså det værste resultat i cirka 100 år. Og en af grunderne til det, og til de borgerlige, som har fået ind i tid, meget i Danmark i de senere år, det er jo altså også blandt andet, at vi har den her automatreaktion hos mange vælger, når det kommer tæt på valgdagen, til at der er mange, der tænker, ja, men er socialdemokraterne nu ansvarlig, som man siger i den økonomiske politik? Og det er jo det, som socialdemokraterne har kæmpt det meget for, og rett op på det her ry som økonomisk og ansvarlig, da man havde nye opregeringer i 90'erne, der holdt man jo fast på, man skulle føre en strøm økonomisk politik. Men ikke det som mindre, så viser det sat de her historiske erfaringerne. Det viser alle meningsmålinger, man spørger folk, hvem tror, at der er mest økonomisk ansvarlig? Er det de borgerlige eller socialdemokraterne? Men så siger langt det fleste, om det er de borgerlige partier. Det er simpelthen fordi i 90'erne, der var der socialdemokraterne regeringer i. Mange vesteuropæiske lande, var ikke ret mange lande, hvor økonomien var kørt, så meget af sporet eller hvordan man nu vil formulere det, som det var i Danmark under Ancher Jonsens regeringer. Så det betyder rigtig, rigtig meget, i forhold til især mange middalerne og ældrevælder, der kan huske den her periode. Folk stemmer jo efter forskellige ting, og hver generationer de hører til. Men det er noget, som man kan se især højs middalerne og ældrevælder, i mindingsmålingerne, at det her betyder rigtig meget. Så er der den tredje ting, som jeg vil pege på, som de tre væsentlige årsager til det her, med at et borgelige i den grad har kommet til magten i 14. og 15. år, og i 2000-tallet. Det er, at vi har haft en indre splittelse i Socialdemokrateriet. Det er jo sådan, at man tilbage i 1992, havde det berømte formandsopgør mellem Sven Aachen og Paul Nio Brasmussen i Socialdemokrateriet, hvor man simpelthen for første gang i partiet's historie, havde en udfordret der stillede op til den siddende formand i Socialdemokrateriet. Efter, at det var blevet afklaret, det her formandsopgør i foråret 1992, at Paul Nio Brasmussen var blevet valgt til formand, og Sven Aachen var blevet detroniseret sine egne, så fik man en situation, hvor Socialdemokrateriet i mange år frem og år var splittet internt. Blandt andet om udlægningspolitikken, hvor der var en højre fløj med en nyere bespæson, som måske gik ind fra en lidt strammere udlægningspolitik, og den her intern splittelsen i Socialdemokrateriet har haft rigtig stor betydning. Igen, hvis man tager det der bredere europæiske perspektiv, så har man også haft splittelsen i andre Socialdemokrateria i Europa i de senere år, blandt andet i det tyske, hvor det jo til sidst endte med, at der var nogen, der brød ud at banne deres eget parti, det der hedder de lenge. Men i Danmark har vi igen et af eksemplerne på, at splittelsen i Socialdemokrateriet har været allers størst, fordi man havde det her formand, og det gjorde så, at det blev moderne i Europa i slutningen af 90'erne, at alle skulle røg ind mod midten, alle partier prøvede at blive mitsøgende, og dermed i Europa-regierungsmarknaden, så stod Socialdemokrateriet i Danmark svære end Socialdemokrateriet i mange andre steder. I England, i Storbritannien, der var det jo for eksempel Tony Blair, som kom fra Laber, det der svarer til det danske Socialdemokrateri, som lykkedes med i Europa midten. I næste sted, så var det jo for eksempel Tony Blair, som lykkedes med i Europa midten. I 1997 spændte Blair en jordskredsejre over de konservative i Storbritannien, og han kom netop fra det gamle arbejderparti, men der havde man altså heller ikke haft denne her samme indrøs splittelse, som man havde i det danske Socialdemokrateri. Så derfor kunne det lykkes, og gå ind i Europa midten, hvor imod i Danmark, der var der, selvom Socialdemokraterne sad ved magten i 1993-2001, uro og intern strid hele tiden under overfladen, og en gang man bussed det så op, og blev til kæmpesthistorier, også i medierne og i offentligheden. Det forhindrede som til Socialdemokrateri, i at blive det parti, der havde kræfterne til at gå ind på midten, og Europa midten. Det var lige præcis det, Anders Fog så, da han overtog formandsposten i Venstre, 1998, og holdt møde sammen med Klaus Hjort, Frederiksen og andre af Venstre's chef, strateger, at nu skulle man gå ind, og Europa midten, man skulle være det parti, der lavede sig på midten, og sagde, vi vil ikke gøre med valgflatsdaten, det ellers mange i Venstre havde synes, at valgflatsdaten var blevet for stor. Nu skal vi blive medtøgende, vi skal lavere med, og lave en typisk borgelig højere, indtil fordelningspolitik. Vi skal bevare efterløn og dagpenge, uberørt, og så videre, og så videre. Det var lige præcis det, der var strategien for, blandt andet, for at vinde regeringsmarknaden. Det, som kunne lade sig gøre, at man blev det store medtøgende parti, så mange valgte at stemme på, fordi Socialdemokrateriet var beskæftet med andre ting, nemlig med at slås med hinanden indbjørts i partiet. Og derfor, så havde det været forskellige, de forskellige europæiske lande, hvem der har succes med at gå ind i Europa midten, som netop var det, der blev det store løsning til, at komme ind og få regeringsmarknaden i slutningen af 90'erne, og begyndelsen af det 21'erne. Og det paradoxale i det her, den sidste forklaring, eller det paradoxale i den situation, der har med den sidste forklaring her at gøre, det er jo, at en af grunden til, at Socialdemokraterne i Danmark, i den grad kom op og slås med hinanden, det var, at de pludselig fra 1992'er frem til starten af 90'erne, havde været i den uvandte situation, at de ikke havde regeringsmarknaden. Og det gjorde, at man blev meget interesseret i at komme tilbage til markten, og det blev et hovedmål i sig selv. Og eftersom de radikale støttede de borgerlige regeringer ude og brugte de firserne, og eksplicit gav udtryk for, at de ikke havde tillid til Socialdemokrateriet's leders, Sven Argen, da hverende leder, siden 1987. Jamen, det er jo faktisk det der udløst formandsopgaret, og dermed den ændresplid i Socialdemokrateriet. Så det var sådan set paradoxalt nok, jakten på makten, kan man sige, der gjorde, at partiet så ikke fik del i makten frem over efter formandsopgaret i 1992, fordi konsekvensen blev en dybtgående splittelse, som blev ved med at være der, og som man måske ikke hadde forestillet, at vi blev ved med at være så stor. Når det så er sagt, de her tre hovedet-forklaringer, så er der jo forskellige andre forklaringer på, at vi har den her situation, at vi har haft pludselig 55% af tiden borgerlig regering, og siden 1982, var det tidligere for 25% af tiden rundt regnet. Men det her er nok nogle af de tre væsentliste, men derudover kommer der selvfølgelig sådan noget med personens spørgsmål, hvem de forskellige partier har haft som ledere, og hvordan de har placeret sig taktisk og strategisk i forhold til hinanden. Det er selvfølgelig en væsentlig del af forklaringen også. Og så har man jo også haft forskellige økonomiske situationer, man har arbejdet under, hvis også man skal anføre det, som en forklaring, så må man sige, at her har vi jo en situation, hvor det i 40'erne, 50'erne og 60'erne, frem til den økonomiske krise satte ind i 1993, gik rigtig, rigtig godt med økonomien. Og det passede ligesom bedre til den socialdemokratiske politik og tankegang, fordi den her ide med at udbygge velfærdstaten og udbygge den mere og mere og mere, den passede jo super godt, med at det gik godt økonomisk. Det kunne lade sig gøre og gennemføre den socialdemokratisk politik, så længe man havde økonomisk vækst og velstand, og alting bare gik godt. Og der er jo ikke noget at sige til, at folk synes, at det var rigtig dejligt. Og så stemte man på det parti, der sted for at udløse eller at omsætte, kan man sige, den her økonomiske vækst, retter sagt, til mere og mere velfærd, både økonomisk fordelingspolitisk, men også i almindelige andre sammenhænger. Man udbyggede jo velfærdstaten meget kraftigt i 1960'erne med nye universiteter, nye gymnasier, nye skoler, nye bibliotekere, nye kulturinstitutioner. Og det gik fint al sammen, men så kom den økonomiske krise. Og der var det så, at man efter hånden i lytte af 90'erne, hos mange vælger, fik den opfalse, jamen det kan være, at i den her situation, der er det nogen andre, vi hellere vil stemme på. Siden har vi jo haft en op og nedgangsperiode, skiftevis i økonomien, og der er ingen tydel om, at man har i mange lande set også, hvornår den nuværende økonomiske krise, at mange vælger har søgt tilbage til socialt omkretid. Det er også i et eller andet omfang, måske skete i Danmark, det er svært at sige, nu er præcis, hvordan meningsmålingerne vil udvikle sig frem til næste valg, men jo ikke i den her så stort omfang, som man måske kunne forvente i forhold til, at nu har vi en vanskelig økonomisk situation, som i 70'erne, hvor man kunne sige, om der kunne man virkelig se, at vælgerne har søgt tilbage til socialt omkretid, fordi man så ønsket, at de måske skulle stå for den sociale sikkerhed. Og det hænger måske netop sammen med, at i 70'erne i Danmark, i modsætning til de andre lande, som jeg var ind på i starten, ja, men der kørte økonomien mere eller mindre asporet, i forhold til den samlede dansk økonomi, fordi man projeterede det her med velfærdssamfundet, i stedet for, at man skulle passe på, hvordan det gik, med betalingsbalansen og udlandskellen. Så der er mange forskellige ting, der spiller sammen, og til sidst ganske kort, men hensyn til personens spørgsmål, så kan man jo sige, at noget af det, selvfølgelig også har været de borgelige regeringers styrke, indtil i foråret 2009. Det har selvfølgelig været, at vi har haft Anders Forasmussen i Spidsen forvenster, som i den grad, har været en kontrollerede strateg, og også haft et væld af politiske ideer, som så har appelleret til mange mennesker. Og det, der helt klart, vil blive afgørende for, hvem der vinder det næste valg. Der er ingen tvivl om, at det vil være to ting. Det er dels, om man har til at stå i Spidsen, for de forskellige partier har karisma og har strategiske evner. Og den anden ting, som vil være helt afgørende, det er, om de forskellige politiske partier vil kunne presentere nogle nye politiske projekter. Om man vil få noget nye, man kan det borgelige politiske udspil fra de borgelige partier, eller man ikke vil få det, om det socialdemokraterne vil kunne fornyde deres projekt, i relation til traditionen for at dyrke valgfærdsdaten og den retfærdige fordelningspolitik, den socialt retfærdige fordelningspolitik. Så der vil være to ting, der er afgørende. Det er personerne. Hvem sidder i Spidsen? Og så er det politikken. Og ingen af tingene er i sig selv nok til at vinde en valgsej. Det viser alle erfaringer fra europæiske lande. At det ikke er nok, at man stiller sig i Spidsen og siger, for et parti, jeg er en helt vild gode leder. Vi har et rigtig godt dansk eksempel på det. Bare tænke på nye alliance, hvor vi havde helt klart en karismatisk leder, men overhovedet ingen politik. Og der kan man sige, at her har vi erge eksempel på, at der skal begge ting til, og at det der vil blive afgørende fremover, det er, hvem klarer best de to udfordringer, med at have karismatisk leder, fordi personen betyder mere og mere i forhold til tidligere. Men også samtidig at have en politik, for vælgerne er jo ikke dummer, end at de godt kan se, at man skal også have en politik, for at der er nogen på engdige at stemme på et parti.