 Avsnitt 11 av en nyckfull kvinna delett den obornna flickan. Detta är en LibriVoxinspelning. Alla LibriVoxinspelningar är fria, Pavlik Domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. En nyckfull kvinna av Emilie Flygare Kallen. Avsnitt 11. 14 kapitlet. En viktig nyhet. Men mina vänner, var är en i då eller var har ni hållit till? Frågade Håvrets rodinan i det hon från sin egna rum trädde in i det dagliga sällskapsrummet, där alla nu småningom samlat sig, helmer undantagen, som ännu är i återkommit från Glanberg. Allt hos Håvrets rodinan från den oktåliga tonen till det korta brottskande rörlsna tydde på något viktigt. Min ursäkt, svarade Fabriane, är att jag råkade försova mig vid middagsluren. Primustern Själmen skulle väcka mig, men han har sina egna affärer att sköta, och därför fick jag sköta mig själv. Jag har besökt mina sjuka, hinfölj mamsel och tafi, i en ton av tvungen uppriktighet. Och ja, ropade Olga i det hon kastade armen av modens hals. Jag har läst en gammal teaterpjäs, en komedi som jag hittade i en kista i skräpkamaren. Olga hade för att få vara rätt ostörd verkligen suttit i den så kallade skräpkamaren, men teaterpjäsen som mig bestod i en komedi, utan tvärtom i en trashedi, med de mest wilda effekter, hade hon hittat ikki i kistan, utan i sitt eget lilla huvud. Och besynnerligt nog var även i Olgas pjäs Glanberg skådeplatsen och en del av personerna detsamma som Primus sett i det spektakel han bevittnat. Och troligtvis var det även samma figurer som mamsel och tafi tänkte sig vid det spektakel, för vilket hon förbehållit sig lamputserskans anspråkslösa roll. – Änd du då, kära er dit? – Jag mamma har legat och funderat i gröngräset, men för att dömma efter mammas utseende får vi nu säkert någon gemensam utgångspunkt för våra tankar. – Alldeles min ängel, och jag nekar icke att jag, som efter vad ni alla känner annars i lugnet själv, till och med är lite häpen. – Mamma, häpen! – Hör, ett besök varom jag ännu är i nämnt ett ord. Hennes nåt skickade här vid Farbro Janne en blick, vilken jämt ord den är inredde honom omslutet av moronsamtalet i paviljongen. – Kommer att inträffa här så oförmodat, att jag knappt ser hur vi i hast skola får det så hyggligt och komfortabelt, som jag önskar att han måtte finna det på Dagby. – Är den höre, svarade erit, kunna vi ju inspara allt brydderi, står icke för närvarande hela cavaliersflygen ledig på förvaltans rumnär. – Åh ja, det vet jag nog, men egentligen är det ett något eget förhållande med greven. – Jag har mina skäl att ej lo sker honom i en lokal, som då huset ofta är fullt med främmande, icke kan vara någon särdelesvarken lugn eller behaglig tillflygtsort. – Vad för en greven, mamma? – Proggade Olga nyfiken. – Greve, herrman, pe, mitt lilla barn. – Den namnet är ju en komplett nyhet, skämtade Edith. – Här greven kommer liken försäglad julklapp. – Skadavlåt att vi ännu är och mitt i sommaren, hamnlig således oup beruten i flera månader. – Min söta är dit skämta med allt vad du behagar utom i detta ämne, sade hennes nåd i en mild och modelig, men där jämt till rättavisande ton. – Ty, jag vill säga dig, och det är min förhoppning att ingen förbeser denna underrättelse, att det med den gäst vi snart får i mord taga, fordras en utmärkt granlagenhet. – Är det för titens skull, Frus Vägerskam, – – Proggade Farbro med en ton som han själv tyckte i en god portionssal. – Men Farbro Janne's salt hade aldrig någon bitterhet. – Ås, våger, du borde känna mig bättre. – Nej, det är verkligen för en helt annan mera makt på ligandorsak. – Nog, greve, herrman måste bemötas med. – Jag vill inte säga artighet, den fallar av sig själv bland väl uppfostrade personer, utan framförallt med en välvilljande mildhet och finaktning. – Jag går i borgen för att han gör sig förtjänt härav, men skulle händelsen bli vad den, att han någon gång behöver en smulla översende, nå väl, så går jag även i borgen, för att då ni lär känna honom, ingen ska vilja neka honom detta heller. – Jag börjar röna att hennes nåd har någon roman hjälpt i bakhåll. – Kanske mamsel Octavik kunde min hjälte bättre än många andra fylla en sådan roll. – Men för att denna ståller oss vid det vi har för hand, så vill jag nämna att han ska ha salig pappas egna rum, och att jag med särdeles nöje ser att den av er som har bästa smaken tagit bestyret vid anordningen. – Men goda mamma, återtog Edith med anande undran, vad ska den obekante person göras oss när blir mamma bekant med honom? – Allt det där är mycket enkelt med söta Edith, i kännerna alla min gamla vänskap för överstinnan Stein. – Hon kan inte komma hit denna sommar, men be mig istället, eller rättare, har för flera veckor sedan bett mig, att den gästfrihet som var henne ärnad, måtte bli vad överflyttad på en systersån, gräver Herman P, en högstaktningsvärdman, vilken hon likväll självicke för hon under sista månaderna personligen kände, varför hon heller aldrig kommit att tala om honom. – Här är det ändå besynnerligt, inför Olga. – Det ser jag i, släktingar som vi är i känner, som vi är i behöva och som är i behöva oss, falla sällan i vårt minne. Överstinnan syster gifte sig åt jämt land och dog tidigt. Sonen, om vilken vi nu talar, har blivit uppfostra där, men seder mera under flera år varit på utrigesresor, från vilka han nyligen återkommit. Hans hälsa är, tror jag, något deranscherad, och det är därför han, istället att söka städerna, önskar bo i någon frisk, sjön och trevlig trakt på landet. – Ifall det var hovrets rodinans mening att väcka en viss sensation, så uppfylldes detta enda mål till fullå, särdeles, som hon genast tillade. – Ja, ja, mitt härskap, ni må icke inbilla er att min greve är att betrakta som en fattig pensionär. – Han har själv ett betydligt landkots i jämt land, men han trivs icke där och har därför arrenderat bort dem. – Och när kommer den kär i greven mamma? – Frågade Olga, som utan fråga, vad den mest intresserade. – I morgon? – Är han ung? Är han vacker? – Jag tror att han är i medelåldern några och 30 år, kanske lite där över. – Om hans yttre vet jag likväl ingenting annat än att han, enligt överstinnans utsago, ser intressant ut. – Men, sa Edith, med en frågande blick på Farbruganne, som syntes tankfull och ej vidare blandade sig i samtalet. – Varför, goda mamma, ska den rättigheten att bebo pappastrum överlåtas på en främling? – Det blir min sak, Edith, lila, att ensam bedöma och avgöra denna fråga. Länge det fram skulle vi tala vidare i ämnet. – Nu har jag sagt allt vad jag har funnit nödigt och måste genast gå i befattning med att utdela mina befallningar angående rummens i ordningsställande. – Får jag sedan för en liten stund anhålla om ditt sällskap i biblioteket, Janne? – Vad som i denna andra enskilda sammankomst tilldrog sig mellan svågen och svägerskan, behövs icke här upprepas, i skola blott anföra Farbruganne sista med stort eftertryck uttalade ord. – Jag ber dig av råd att icke blott i mittutan, förnemligast, isalig frans namn, att du ser dig före vad du har för händer. – Det finns saker varvid hela vår mänskliga filosofi är så tillräcklig, att vi skulle rasa av förtvivlan, om vi i all mödmjukhet letade oss fram med det klaraste av alla ljus, trons. – Men det står dig för allom tillreds, och det är irrsken som under tiden visar sig kunna aldrig, nej aldrig ersätta det enda sanna. – Dessutom, minns min ord, stannar du i ett ansvar som tog det bli tungt att bära, ifall dina planer lyckas å ena sidan, men misslyckas å den andra. – Men kärar Janne, jag kan också få att beröma mig av en god utgång, och då har jag ett dubbelt gott medvetande att fröjdas över, i värsta fall blir det som det är. 15. kapitlet Grevens förbud Följande dagen vid middastiden, just som Ansel och Octavi, vilken benäget åtagit sig att gå husmancellen till handa, festat sista snibben på de vidlyftiga gardindrapporierna i salig Hovrets rådets egna rum, anlände en väl packad enkel vagn, vars främsta sette innehades av en stor brunlagd man, med ett städat och respektabelt utseende, och former, som att dömma efter axlarna så bröstets bredd, tog det kunna nämnas atletiska, det var en personna synbart mycket fysiskt styrka. – Kan detta vara greven, mamma? – Frågade Edit under det olga helt ogenerat sträckte huvudet ut genom fönstret. – Jag tror inte, jag vet inte precis, men det är en gärna möjligt att han reser så legert, dessutom synes denne person äldre än överstinnan uppgivit greven. – Herr Helmer, denne hade nyss intrett efter kallelsen till middagsbordet, spring ned och tag emot den hörn, och ifall det skulle vara greven så får in honom i hans rum och hör åt vad han befaller. I dessa ord hör åt vad han befaller, låg jag i den ringaste uppsåtliga förelämpning mot Helmer, till att säga sanningen hur förtroligt Hovrets rodinan än bemötte sin brusförvaltare, drömde hon aldrig om att Icke, en person med hans befattning i nödfall, kunde fylla varjehanda platser. Likväll rådnade Helmer starkt och han gick ut, och Edit som stod nära Fabriane viskade denne i örat. – Nu hade jag rätt eller ikke! Det klädde ju väl den belvederiska Apollo att springa bekänt ärenden och höra åt vad gästerna på dag by befalla. – Skulle det kanske klädta honom bättre att spela rollen av en förelämpad värdighet? Jag tycker det kan anstå honom väl att ta emot din mors gäster, men se här är han redan tillbaka. – Nå, kär er, Helmer, utbrast hennes nåd. – Det var grevens kamarkänare. Jag har skickat ner Lundin att fråga efter vad han har att anmäla. Efter en stund kom Lundin, en av ditt vänner liv reklädda dagdrivande, som Hovrets rodinan för staten skulle underhöl. Med den rapporterna att grevens kamarkänare, Herr Nielmann, förmelt det hans husbondet skulle inträffa mellan sex och sju. Emellertid önskade Nielmann komma in i det rum som vore bestämda åt greven, för att ställa dem i ordning var vid greven var van. Efter detta budskap fördelades han genast det lätta mån som några sekunder skymtat över hennes snådspanna, och befallning utfärdades genast de middag för grevens kamarkänare samt i ordningställande av ett rum två trappor upp. Ditt Nielmann let Emellertid veta att han alltid brukade ligga i sin häres yttre rum, men förklarade där jämt ett nådigt behag över den enskilda kamaren, där han kunde röka och förvila lite, då hans herre ikke behövde honom. Fibrodet gjorde singa anmärkningar i hur en var hänkte på den väntade gästen, och det var först om han skulle stiga upp som hovrets rodinande förbindande artighet sa till helmer. Det vore högst angenämnt om han kunde vara här uppe i afton och ta emot vår resenär. Hastigt som bliksten följ edits öga på helmer. Kring han släpparen lette ett lätt smålende, liksom han förstått vad hon menade, men han svarade genast med okonstlad artig. Rätt gärna om hennes snådbefaller? I grevens rum visade sig möjligt i den jämtlemanslike Herr Nielmann, licksallig H. H. Stauffens ande, överallt och ingen städes. Tybest han var här, var har han där, och med nästan felik snabbigt ging och deskiftande anordningarna. Den första var att med tusen ursäkter för sin frihet nedtagade vita draperierna som Amsel och Tavi med så överlägset konstnärskap uppfästat. Greven hade olyckligtvis några små egenheter, till vilka räknades den att han aldrig kunde sova i något rum med vita gardiner. I dessa ställer sedan rummet blivit en gång vädrat, bespändes hela fönstret med en grön kinesisk rotvävnad, som Nielmann medfört och vilken bildade på en gång chalusi och gardin, men också gick ett tillhätt något öppnande av fönstret utan att borttaga hela vävnaden, vilket endast skedde under grevens frånvaro. Ty, en annan egenhet var den, att han hade en panisk förskräckelse för allt luftdrag. Det var troligtvis i följda denna omständighet som även alla spjäll noggrant i enskötos var efter rummen rökades med några utmärkt fina esanser, som gåvade men svag, aromatisk lukt. Blommorna flyttades ut, greven tålte dem i inne, och har emot en gång till så många ljus som hovrets rodinan befalt blev och inflyttade. Säng och sängkläder borttog oss, och istället inrättades på en vilsoffa, som drogs flera alnar från väggen, ett slags improviserad bädd. På golvet nedanför detta sovställe laddes tvänner dynor och fyra dito, även medförda, på den sidan som vette inåt. In summa, sex små bäddar utom grevens egen. Äntligen framställdes ett bord vid vardera sidan av huvudjärden. Det ena upptogs av böcker och skrivmateriell, det andra av en hel mängd större och mindre lådor, Den, den nyfikna Olga, som, under ena Nilmans hårnsstafensvandringar till sitt eget rum gjorde än är hans herres, fann innehålla flera sorters småmålade elfenbindspitar, troligen tillsammansbildande hela figurer eller landskap, om vilka man gissade att, efter det hade sin plats vid sängen, det vore och ärnade att liksom böckerna förkorta tiden under sömnlösa nätter. Naturligtvis var hela familjen förvånad över alla dessa omsorger för en enskilt personspekvämlighet, och nu ingen högre intresserad än Edith, vilken sympatiserade med allt som stötte på nyck och egenhet, men hovrets rodinan upprepade beständigt, att hon hoppades det alla i hennes hus hade för mycket takt att lotsa om någon undran, var och en hade ju sina levnadsvanor, och det tillkommer minst världfolket att fästa avseende på en gäststycken. Ja, det tillstår jag, och ingenting kan väl heller vara naturligare, då vi förnärvarande leva här bara fruntimmer på farbror Janne när. Gör du då, Herr Helmer, den artigheten att räkna honom till oss fruntimmer? Frågade hovrets rodinan lende för att vända Ediths ohövlighet i skäm. Herr Helmer, akja begick det felet att icke alls räkna av honom. Det var en ganska orkyldig försälse, svarade Helmer, helst då man tager i betraktande fröken slilla vana att säga allt vad som faller på läppen. Jag är säker att meningen icke alls var att såra. Vid detta svar som avgavs utan all förtrytelse, men icke alldeles utan ett fint jäckeri, vändes alla ögon med mer eller mindre skadeglädje på Edith, som djupt rådnande slungade en blixst på den förmätning förvaltaren innan hon återtog. Då Herr Helmer själv åtager sig mitt försvar, lämnar han ingenting annat övrigt för mig, än att erkänna det försälsen var uppsåtlig. Men efter Herr Helmer, både insett och erkänt med lilla vana, att säga allt vad som faller på läppen, så ska han säkert vara lika beredvillig att ursäkta mig, då jöpet förklarar att jag icke rår för den antipati han ingiver mig, Och vilken Ingellund ahMildras genom den förtroliga jämlikhetston som anser passande att antagim. – Edith, du glömmer dig – du kommer oss alla åt rådna på dina vägnar, yttrade Hovrets rodinan med sträng och förtrytssam blick. Fabrojane trummar den marsch på fönsterutan, medan Olga och hennes lärare inna utbyte blickar, tydande på hemlig förkylsning. Ty utan all fråga skulle man väl nu en gång få se Helmer uttaga humör. Men hur en snabb leket skiftade den manliga färgen på Helmers kind, övergavs han dock gick av denna kallblodighet, som mest retade Edith, kanske därförra att hon själv så föga kunde behärska sig. Fröken Edith sa han i det han upptog om en lättbygning återlämnade Garnystanet som Edith omedvetet fälld. Är verkligen mera artig än det i hast synes, då hon på detta sätt intresserar sig för en så betydlig personsuppfostran. Jag har endast att önska, det jag icke, måtte bli för mycket egen kär, ty få utmärkelse från ett fruntimer kunna jämföras med den, att själv få höra det man utgör hennes antipati. Vid denna så som Edith i sitt sinne nämnde det, lika skarpa som obliga sarkasp, blev segern i Helmers händer. Han hade förmått vad ingen annan karr hittills åstadkommit, att om ej kuva Edith åtminstone göra hennes svarslös, men intet triumferande leende, vittnande, ombrist på uppfostran, flög över Helmers läppar. Liksom alldeles ingenting passerat vända han sig till Mamsel Octavi, med en fråga om hennes tanke över det arbete hon läste. Det var bulvers nyligen utkomnad roman de verö, som låg uppslagen bredvid henne. Han är alltid min morgonrådnad, den genialeske bulvor, svarade Mamsel Octavi, vars hinder även fing och en morgonrådnad, då Helmer talade till henne. Men för att särskilt säga min mening över denna produkt, så faller den kanske väl mycket in i filosofin. Detta är må hända i något nytt, mening om denne författades arbeten i allmänhet, men av dem, vilka dyrka han om under morgonrådnaden sinne bild, borde man vänta att få höra ett mera individuellt omdöme. –Innan Mamsel Octavi fick svarvad färdigden fras som borde bevisa Helmer att hon nog kunde avgiva även ett sådant hördes bullrutt av en vagn, troligtvis grevens, och Helmer icke avvaktande hårrättsrådinnans vink, illade genast ned. –Seså men du, viskade Farbojanne till den ännu förstumma dädit, är han född till slaven där. Men du är också ett egensinnigt barn, alltsamma ståkt deras fel som icke plockade bort ogreset medan det hade små rötter. – Farbror tror väl dig att jag teg därför att jag kände mig behärskad? – Hm, hm, något ditåt. – Ah, Farbror, detta är obeskedligt. Men Farbror förstod icke all den järvhetans mening innebar, att våga säga ett fruntimer sådant. Bevisar att han har huvud. – Huvud, min pappegoja har också huvud, men det hon pratar har ingenting att skaffa med de små organer som där gömmas. Hon vet dig själv vad hon sladdrar, men hon sladdrar ändå. – Nu motser du dig själv. En blyg nedslagenhet som tillkänna givit att han tappat koncepterna, eller ett stickord som visat att han funnit sig stött, skulle han nedsatt honom i din tanke. Nu kastade han mig en järvmanöver om förhållandet och visade därigenom att du själva verket dig kunde nedsätta honom. Självbehärskning tillhör dig i en pappegoja. – Jag går ju på vad Farbror behagar, blåt jag slipper spilla ett ord mera på denne obetydlige person. Knapp några ögonblickade helmer stått i förstugan, under vilken tid likvället uttryck mycket olika de som nyss visade sig där uppe, dröjde på hans ansikte och ladde ett par tankfulla rymkor över den höga pannan. På ett litet väl tillslutet hus rullade fram till trappan. Nielmanden, värdige kamarkänaren, nu omklädd och förbåd ståttlig i sin olifärjade frack, hastade genast till vangstören, men helmer som väntade att få välkomna greven måste tåligt ge sig ro till sex och hundar alla tigelfärjade och av den sjönaste ras en och en blivit nedsläppta. Slut på avsnitt 11. Kapitel 14 av 15. Lästa av Lars Rolander. Avsnitt 12 av en nyckfull kvinna delett den obuna flickan. Detta är en LibriVox-inspelning, alla LibriVox-inspelningar i fria public domain. För mer information eller för att bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander. En nyckfull kvinna delett av Emily-flygare Carleen. Avsnitt 12. 16. kapitlet Greve Herman. Olga är så god och icke stycker ut huvudet genom fönstret, varnade Mansel och Tavi i skarpaste guvenantstorn. Icke stycker jag ut huvudet, jag sätter ju bara öga till en liten öppning på löven mellan blomkrukorna. Hack! sådana söta förtjusande hundar han har. En, två, tre, fyra, fem, sex, aha! Det är då dem som skulle bli innehavare av de småbäddarna. Nu går Nielmann, jo, den kan man känna det. Lundin vågar heller inte kalla honom annat än Hörre. Ett steg tillbaka, och Herr Helmer, ett steg framåt. Roppa inte söta mamma, vänta blått ett ögonblick, och jag ska beskriva hans nåd från topp till tå. Kynna dig då, uppmanade Edith. Jo, Pythok, i de dagarna finge dom inte, var icke också bra dum som inbillade mig att en romanjälte kunde umbära sin kappa. Men mamma, Edith, Mansel och Tavi, kommer då att se sådan harm och förtret, mensch han ser ju precis ut som en annan mensch. Det blir ingenting av med vår roman. Kappan är alltsammans, och tillråga på altran Nielmann av med den. Och här visar sig en figur skuren i träd, och beslagen med koppar, och med ett ansikte på vilket, när jag är rätt betraktade, jag ser en hel begravningsseremoni tatuerad. No, no, det där får vi tiga stilla mig. Jag misstänker starkt att här greven själv varit begraven, men min Gud, jag tror han inbilar sig att han står i ett museum och tar här helmer för ett konstdycke. Nej, nu börjar han tala och röra sig, och helmer bugar och rusar och seglar mans grevlighet upp för trappan, och härmed är det då en fält för första tablon. Min lilla duva, du förvånar mamma med din livlighet, sa hennes nådhoktande med fingret åt sin älskling. Men den var nästan stark. Mamsel och Octavi har säkert en liten skrapa i beredskap för din elakhet. Elakhet mamma? Ja, ja, det är därom greven. Han är kanske illa måndag. Han såg icke sjuk ut mamma, jag sa icke det. Men du sa att han så bytt som mamma har varit begraven? Ja, det kan jag inte hjälpa, han har nog gått sådant med sig. Hon kring en halvtimme efter presentationen genom fönstret visade sig greven i sin värdinnas salong. Han var en man omkring trettiotalet av en smärt, men lutande kroppsbyggnad, och med ett utseende smicke frapperade andra än dem vilka närmare betraktade han om. Men vid en sådan granskning kunde ingen gärna undgå att finna sig rörd eller rättare upprörd vid den errande och melancholiska blicken från han stora grå ögon. På hans breda panna, knappt skuggad av ett glest brunt hår, i vilket redan här och var ett silverstrå inträkt, låg tanken så vakans liv intryggt. Medan hans fint böjda örnäsar, tunna, något uppåt dragna läppar och stela hållning, gåv honom ett utseende av kall förnämhet. Olga, som hade tämligen skarpt öga, såg ju trycket på grevens ansikte en hel begravningsseremoni. Men det fanns det vilka därute i varsnade återskinnet av någonting ännu mera sorgligt, visste är att grevens anledsdrag utgjorde liksom ett rister över en mängd dagar märkda med kors. När han steg in och under en viss besvärad rörelse bugade sig för damerna, hade allt detta ännu ikke kunnat märkas, och den allmänna tanken utföljde emot honom. Edith sa det till och med i sitt sinne, «ik är det något särdeles med den mannen?» Men vid hans första enkla ord till hårets rodinnan på vilken han nu fästade sina djupa ögon, där en flämtande eld öms om lysdåk försvann, tänkte både Edith och det andra att det ändå måtte vara något särdeles till rösten, blicken, orden, till och med åtbörden, som då förlorade sin stelhet, hade denna vältalighet som vädjar till hjärtat. Med rörande behag sa han, «Jag tackar hennes nåd som värdes öppna sitt hus för en stackars sjuklig främling. Min godat hand försäkrade mig att jag skulle känna mig hemma här, och jag har behov av att tro på hennes bådo.» «Min bästa greve», svarade hårets rodinnanventon som hos henne, «var ytterst sällsyn. Det var nämligen i en ton av formell artighet, utan av fullaste, enklaste hjärtlighet. Min bästa greve var tusen gånger välkommen till dag, från denna stund räknas vår kärjest som medlemmar av familjen. Detta är min äldsta dotter, detta min yngre, vidare har vi här olgas guvernant och alla svår aggriabla sällskap, man själv hår ner. Dernäst min godesvåger Janne, hela världens farbror, och snart, det vet jag med vissit, en god vän av här greven. Och slutligen min förvaltare, Helmer, även en av våra. «Vi leva helt patriarchaliskt som greven snart ska få se, och nu har den godheten återplats i soffan hos mig och låt mig få höra lite nytt från vår goda överstinnam.» «Det där gick som en dans,» tänkte Edith och kunnikke underlåt att undra sin mors talang, att utan allt krus göra greven hemma stadd. I mellotid förmodde hon ej utfundera varför han ansågs och själv kallade sig för en stackars sjukling. Hon forskade nog här efter, men med undantag av den gråfärjade hyn syntes icke några tecken till kroppsligt litande, om skälens kunde man däremot icke gärna misstaga sig, i hur även detta var tillbaka tränkt ännu djupare än ytanvisade. Sedan greven, likväl i största kortet redogjort för vad hovrets rodin han önskade veta steg han upp, är det hans mål hinde utrade att han även ville göra sig förtrolig med rummens föremål. Han började med blommorna i fönstret, varvid han, så som av en händelse, råkade skytta igen den för luftväxling öppnade rutan. Sedan detta lyckats, gick han sakta och tydligt redan tröttad genom det övriga rummen, förklarade dem äga ett angenämnt utseend och trevnad, men stannade först i målningskallariet, där han i samtal med Fabriane, till vilken hans hyntes särdeles stragen, visade sig som både älskar och känner av den sköna konsten. Efter en fin vändning, vartill ett i hans tank gick i rättväl placerat sjöstycke gav anledning, anhöll han att få öka hovrets rodinans samling med en tavla av något värde den han medfört. Men allt under det han talade följde hans blick på helmer, och då hennes nåd skämtande viskade honomgörat, att man väl märkt att er greven delade fruntrimren smak angående den ungemannens utseende, svarade han endast med dessa ord. Han skal bli min David. Man är form sedmerat greven som var en skicklig målare, för närvarande arbetade på en tavla föreställande saul under hans anfäktelse timmar. Wildheten, fasande, odsägliga, förtärande lidandet i hans spistra ansikte, var så mesteligt återgivet, att man väl kunde tro det bilden haft liv i målarens eget inre. Men en David felades ännu, en David, som i sitt väsende borde innefatta i keblått vad skriften förkunnar, fagre ögon och delig skepnad, utan som på sin ungdomliga panna hade denna lugna höghet, detta rena och kraftfulla allvar, som bebådar den kommande herskaren, och vilken slutligen ägde denna mäktiga kjusning, som jämtet tonerna från stränga spelet söver saul skrymma plågor till rå. Med editt utbytte greven denna första afton endast ett parod, men han betraktade henne flera gånger för stulet, och en gång smålog han åt henne på ett sätt som kom ennatt ofrivilligt besvara detta smålende, så inbjudande, så skälsvarmt och smittande var det. Hon kring en timma, stannade han i den nya kretsen, då uppriktigt erkännande sin tröttid utbade han sig översende, för det han ej kunde dröja till supén, och hovrets rodinan som icke ville vara envis ledsagade honom själv till yttersta dörren, där Nilman var till hans att uppvakta sin husbonde. –Nå svåger, sa hennes nå till Farbror Janne, som även ledsagat greven ut, och med den djupaste bygning Farbror någonsin gjort skilts från honom. –Vad säger du om min gäst? –Jag säger, fridvare med honom, måttans utgång från detta hus vara likt hans inträde. –Farbror var så artig mot honom att jag höll på att skrika över underverk, sa Olga, i det hon trippade fram till gubben, och förtroligt stack sin arm i hans. –Jag tror icke Farbror byggat så djupt för själva kungen en gång. –Det finns ett majestät min du, som väcker mera vördnad än kronans. –Är det möjligt Farbror, vilket skulle då det vara? –Olyckans. –Men i alla fall infölj hovrets rodinan, tycker jag att sjöstyket sitter förträffligt, ja vid icke var det skulle sitta bättre. –I fall hennes nåd tillåter, sa Helmer som då ingen annans farade, upptog sista frågan, så vill jag i morgon söka ut en annan plats, greven har verkligen rätt. –Farbror gärna ordnat galeriet, svarade Edith med sin vanliga stolthet. –Det hindrar Edith att misstag blivit begånget min du, och för min del tackar jag här Helmer om man visar sig ha bättre blick. –Följande morgon då Edith kom ned, var hennes första besök i galeriet. –Tavlan var flyttad, och syntes nu i sin rätta dagar, vidare skönare. –Länge dröjde Edith framför den i djupa tankar. –Där hon vände sig om, stod Helmer i biblioteket stör. –Edith sa i ett ord, då hon passerade, men hon bete sig i läppen, liksom det är förtruktigt henne att han till och med en sådan små sak vågat ha en blick. 17. Kapitlet – Ett bryddery och en ursäkt Vi överhoppar första veckan efter Greve Hermanns ankomst. Under denna hade man ikke kunnat uppspåra mer än tre egenheter hos den nye gästen. Det första var att han skydde luften och såg genom olycklig ut, då någon ville locka honom till en promenad. Det andra, att han aldrig kunde trivas på ett ställe längre än några minuter i sänder, så framta nej hade någon mekanisk sysselsättning. En egenhet som ofta satte fruntimrens särdelades Mansel och Tavi i förtvivlan. Till han aktade jag trassla ihop hennes silke, gnugga sönder hennes eleganta mönster, eller nästan ännu värre, ritade en fulla med det mest avsjuvärde ansikten, för vilket allt Mansel och Tavi också hemnades, genom den förklaringen att Greven precis liknade ett levande monument över Twinsjukam. Till tredje bestod därut i att han ville roa alla människor och sig själv i första rummet med utläggningen av sina besarra elfenbenspitar, och begrundandet hur och alla dessa otaliga enskildheter slutligen växte och fullbodade sig till en skön helhet. Flera timmar och rad kunde han sitta så fördjupad i detta nöje, att han helt och hållet rockade förgetta om de personer vars uppmärksamhet, han vid början av sitt arbete sökt fängsla, efter hand övergåv honom, lite småt jäspande åt både honom och hans figurer. Den som likväl ovedersägligen visade tålamod var Farbror Janne, vilken och snart blev så värderad av Greven, att han hedrades med inbjudning till denne enskilda rum. I mällertid var Farbror Janne ingenting mindre än trakterad, att sådär sitta fastspikad hela eftermiddagen, för att fundera på något som snart röttade hans rörliga skäl, den där bäst trides ut i naturen och helst reflekterade över det föremål, vilka där mötte honom. Men hjärtegod som gubben var, skulle han ej kunnat förmå sig att framkalla ett uttryck av saknad på Grevens ansikte. En mindre hade han velat såra honom genom en illa dålig jäspning, den finkänslige Farbror Janne. Men vi måste även erkänna att under aftnarna i Grevens rum stund de samtalsämnen förekom och vilka till drog och se Farbror hela uppmärksamhet. Ofta ledde nämligen Greve Hermann talet på Svedenborgs, Jungs och andra tänkares läror om sambandet mellan sinne och andervärden eller andra likartade ämnen. Han utvecklade här vid en sådan beläsenhet i metafysiska arbeten och hans ord vittnade om ett så djupt studium av dessa mörka föremål för människorskälens forskning, att Farbror Janne häpnade. Han vars tänkande i denna väg alltid ändats vid och ut i den satsen, ju närmare naturen desto närmare Gud. Men till sin stora förvåning och glädje upptäckte Farbror Janne i detta chaos av inväcklade resonemanger då då en klar, vänlig och rent kristlig tanke, harmonierande mans egen enkla och från alla spetsfundigheter fria skäl. En eftermiddag då Olga med sin lärarinna gjorde ett besök på Glanberg, greven ännu var in och sig och Farbror Janne spasserat till prostgården för det kära bredspelets och det respektabla ölets skull, sötta hårets rodinan och edit ensamma i salen. Under hela veckan hade Enes nåd igen enda gång med sin dotter förtalet på deras gäst, men nu, då tillfälligt synte så passande, sa hon i lättton. – Edit, kärar du, är han icke en intressant och bildad mannborgreve? – Bildad? Å jo, åtminstone fragmentariskt. – Hårets rodinan mulnade. – Intressant så tillvidat han icke förekommer lika utnöt som andra. – Det är strax ett större lovvorden jag hört dig giva någon. – Edit teg. – Tycker du icke att han inger dig den rätta föreställningen om hamlets bild? – Nej, han inger med blått föreställningen om ett tam tusjur som det likväl tog det vara farligt att retas med. – Å Edit, du är för lite mild i dina uttryck. – Mamma vill ju veta vad intryck jag är fort av honom. – Och det tycker jag alls icke om. – Den är mannbär inom sig en stor olycka, varom vi framdelar skolatalan. – Du måste vara ömt fördragsam med mot honom. – Torarna komma med ögonen och jag ser med vilken blick han ibland betraktar dig. – Han tycks bedja att du ska förstå honom. – Gör han så? – Gör han så, upprepade Hårets rodinan med en tona förtryckelse. – Ja, jag har icke märkt det. – Varför är medan du alls sedan den aftonen han kom hit varit så tyst och tangsbrydd att jag just är ledsen? – Vad säger mamma? – Att Olga verkligen bjuder mycket mera till att roa honom än du. – Han roar sig ju ganska väl själv. – Ja, gusselå, han har sina små tidsfördriva part. – Men vad skulle vi säga om Helmer? – Om Helmer? – Ja, är dig besynligt att han nästan alls icke syns till uppe. – Är han då uppe mindre ofta än han brukat vara? – Söta edit, jag tror du verkligen gör dig skylde till en liten tilljordhet genom den frågan. – Du kan icke ha ungott att märka det han under en hel följda dagar endast varit närvarande vid bordstimmarna. – En sen då? – Jag säger uppriktigt att denne man sköter min ekonomi med en överlägsenhet som jag har största aktning för. – Jag skulle obeskrivit ojarna se att han finga anledning till missnöje. – Har mamma själv till den förmodan att någon har bruksfolket eller torparna ställt sig illa? – Fy edit! – Edit såg på sin mor den lyckligaste bild av förundran. – Glömmer du då beständigt att denne man icke får betraktas som blott ochbart tjänare, du ser ju att han är en man av uppfostran, att alla våra grannar genom sin artiet emot honom givar heldot det sätt varpå i upptaget honom bland oss. Varför ska du ensam visa detta infalliga och dumma högmod som numera endast finnes till i en lägre krets? – Jag är urstånd att fatta denna brist på takt. – Men vad hör du dit? – Så mycket att det är som du rätt väl vet. Är du varken bruksfolket eller torparne som gjort honom missnöjd med sin ställning här? – Kära mamma! – Och du ställer dig själv för högt och honom förlåt, då du tror att han ej har rättigt att ens känna sig sårad av din elakhet. – Det är en rättighet som jag visst icke missnöjd honom. – Steg i förmaket avbröt och samtalet. Håvrets rodinna ärrinrade sig hastigt att hon hade brev att skriva, och just som hon avläxtna sig åt ena sidan trädde greven in i salen med denna tysta och drömlika gång som var honom så egen. Efter en lätt hälsning och en liten synbar tvekan tog han sin plats i soffan bredvid Edith. Utan att säga något drog han hennes sybor till sig, och började långsamt men med stor behändighet att uppknyta en bund sandpärlor, vilka innan Edith som själva något tangsprid hon i ett anhåll om deras förskåning huller om buller och områda i ett litet kristallfat som just stod tillreds. – Men greven gör mig djut och endligt besvär, sa Edith Menton, är alldeles fri från hansen Edith. – Hur ska jag nu få reda på varje slag? – Förlåt, förlåt jag ska skilja dem sedan. – Jo, det blir lätt. – Är det ju roligt att se hur muntra fria och självständiga de rullar om varandra? – Tänk så tråkigt i stackarna ha att alltid vara ihopgyttrade uppträdda på trådar. – Varför skulle vi beklaga dem, som inte har december än vi själva? – skämtade Edith. – Men under skämtet åles illa en kall bitterhet. – Vi själva? uppreppade greven. – Ja, lidar vi i något var av denna sammangyttring, och är det vi i samtligen uppträdda på formernas trådar där vi med möda kunna röra oss. – Det likväl om vi skulle ha se saken från den sidan bättre att påtrångt inom formernas område, en rymligt utomkring dessammans. – Fröken Edith skulle ikke finna sig lyckligare i det stora fria tomrummet, där man åkar ifara att tappa bort sig själv. – Och nyss, bara det Edith jäckande, prisade greven Pärlornas frihet. – Det dansa gick utom talricken, deras frihet är begränsad. – Åh, för en sådan frihet ger jag inte mycket. – Men sen, nu är man siperade sig, och så väva ut det oändliga. – Tilla hon med ett hjärtligt skratt, då greven i det samma besinningslöst släppte talricken, var vid alla pärlorna rullade ut åt golvet. – Men när Edith nu kastade en blick på gästen, var hon knappt i stånd att återhålla ett utrop av bestörtning, så förändrat vad hans utseende. – Greven hade blivit så blek att det ville synas som varenda blodstroppel lämnat honom, och medan en skakning ännu satt hans lämmar i dallring, uttryckte hans ansiktet så djupt och plågsamt lidande, att Edith under ett oändligt intresse och med det varmaste deltagande väntade att han skulle förklara sig. – Men han bibehöll samma tystnad intills det underbara rysningarna saktade sig, och hans huvud maktlöst nedsjönk på bröstet, från vilket en sukk av det djupaste omfång då arbetade sig fram. – För god skoll, bästa greve här man talar till mig, ska jag skaffa nånting, ska jag låta hämta Nilman? – Edith känner sig helt orolig över att vara ensam med den besynnelige gästen. – Kallar ingen, det går strax över, svarade han lågt. – Gör mig blått en mildbarm här tills tjänst. – Gärna, men vilken? – Håll min hand i er, och tack, tusentack, ni har allt för god. – Och greven blir bättre nu? – Det är märkligt, talade han mera till sig själv än till henne. – Gud, det är undransvärt, skulle du väl tillåtit att jag äntligen fann en hyggsvalelse? Hur edelt, tillade han höjande sin blick med Edith, måtte ägert hjärta vara då den känsla som därut ur utströmmar, lindrar mina plågor vid blotta vidrörande. – Edith såg honom med en forskande blick in i ögat. – Det röjdes ingen förvering, men en blandning av smärta och himmelsknutning. – Och så upptagna vore Ediths alla sinnen av greven och hans beteende, att först hon såg honom med den fria handen göra en vänlig, men tydligt avvisande rörelse åt dörren, även hon såg dit. – Hon var så blev Helmer som ett uttryck av undran, betraktade hennes förtroliga ställning till greven, men också genast på dennes vink drog sig tillbaka. – Herr Helmer, ropade Edith utan all besinning, ett ögonblick jag ber, ni ser ju att greven är sjuk, kalla hit hans kamarkänare. – Helmer försvann. – Detta var ikke edelt av er, sa greven i det hans synbart ansträngande hela sin självkraft, drog sin hand ur Ediths. – Ursäkta, greve herman, men, men, fodradike grannlagen hette en förklaring. – Kanske, det var mig likväl så outsägligt välgörande att tro, det är ett medlidande, er deltagande kunde komma er att i verkligheten förgeta dessa former, vilka nyss i inbildningen vore er så för hatliga. – Edith kände sig träffad. – Hon hade följt en nyck, sannolikt grundad på ett starkare behov än hon förmodde motstå, då hon inför Helmer, den hon äflades att anses så obekydlig nedlåtit sig till ett rättfärdigandem. – Nu följde en ny nyck, vilken utan tvivel grevens ord framkallade, och förtrivlad att bruksförvaltaren kunde taga åt sig en förklaring, den hon sannolikt även skulle givit primus, eller vilken som helst som råkat inträda, fattade hon men snabbigt som synte skriver Hermann så edel, men vilken i själva verket var ingenting mindre, grevens arm, då han ville uppstiga, och erbjud med en röst var tjusning hon ej ens tänkte på, sitt bitredd att föra honom till dörren, en frihet rättfärdigade av det svaga tillstånd var ute i han ännu befand sig. – Aldrig, sa det greve Hermann, är det han ladde hennes hand mot sina läppar, aldrig ska jag glömma detta. – Ingenting hade behövt förmåfröken till denna eftergift för en främdnings sårade känslor. Inga hans lidanden, kropps eller skäls, hur och djupade en måtte vara skulle kunna övertala er här till, om ikke i ett eget hjärtats ängla renhet lidit av den smärta, ni dock av en billig anledning tillfogade mig. – Gud löner er därför, jag ska säkert också få en mindre svår afton än jag annars kunnat vänta. – Måte det vara så, min goda greve Hermann, svarade erit med denna tanklösset, som kommer oss att tala om ett, medan våra sinnen är hur långt borta på ett annat ämne. – Men se, här är Nielmann, jag lämnar er nu i goda händer. – Men djupbugning och en blick innehållande den högsta tacksamhet fattade greven sin kammarskenares arm och avläxnade sig. – Dörren blev i tillsluten utifrån till helmer inträde åter, men utan att falla i ditt besvärlig med något samtal, hämtade han en bok från biblioteket och sattes i andra endan av salen. Edith hade återtagit sitt arbete och bjöd till att icke minnas annat än att hon var ensam, och en hel kvart förflöt utan att hon fick anledning att klaga över sin avbrutna enslighet. – Slut på avsnitt tolv, kapitel 16 och 17, lästa av Lars Rolander. – Avsnitt tretton av en nyckfull kvinna, del ett, den oböna flickan. – Detta är en LibriVox-inspelning, alla LibriVox-inspelningar i fria public domain. – Former information eller för att bidra och gå in på LibriVox.org. – Inläsning Lars Rolander. – En nyckfull kvinna av Emilie Flygare Kallen, del ett, avsnitt tretton. – Adertonde, kapitlet. – Tätatet mellan Bruksförvaltaren och Stoltafröcken Edith. – Hur finner här Helmer Greven? – Frågade slutligen Edith ur stånd att motstå ett nytt behov, lika mycket föraktat som det förra, behovet nämligen att höra Helmers röst. – På hela den avsjuvärt långa veckan hade han i en enda gång tilltalat henne. – Helmer bortlade genaspocken och svarade så besvärat att Edith, om hon så ville, kunde anses som blått ochbart en händelse, att han på sju dagar varit så osynlig. – Ah, Greven, jag finner honom värd mitt livligaste deltagande. – Varför just deltagande? – Jag tyckte föröken själv nyss visade prov på att han ingivs föröken samma känsla. – Det är sant, men här Helmer vet inte vad som föranlädde denna känsla. – Det kom över honom, jag vet inte vad för slags fasa, ett hemlidsfullt tillstånd som, som, fodrade barmhärtighet. – Och den olyckliga Greven ska säkert uppmuntrada så mycket godhet mera en en gång anlita samma barmhärtighet. – Så mycket godhet? – Upprepade Edith rådnande. – Jag vet inte om det var för mycket. – Ja, ännu mindre. – Men ni tycks vilja antyda det? – Hur det skulle jag våga något tydligt? – Det är just det som återstår att få veta. – Och på vad sätt, om jag törs fråga, tänker föröken inhämta detta vetande, då redan blotta förutsättningen om en slik järvhet från min sida i en otänkbar nedlåtenhet och frökens? – Låt oss sig föra något ordkrig, svarade Edith kämpande mot harmen för att bibehålla sin värdighet. – Säg mig hellre helt enkelt vad ni menade, till något var det. – Jag menade att fröken utan tvivel själv säkra stömmor om vad fröken kan och vill våga med en sådan person. – Var så god att tala lite mindre i gåttor. – Den olycklig greven, en sådan person med mera, är ett talesätt som jag icke begriper. – För min del finner jag och skriver Hermann ingenting som kan göra det deltagande han ingiver till något vågat. – Efter ett så bestämt yttrande ser jag i rätt vad Helmer höll upp. – Vidare! – Var min tanke kan göra från eller till? – Nej, så vitt rörer mitt handlingssätt är det fullkomligt riktigt att denna tanke är i betydelse varken från. – Jag tror av Brett Helmer för första gången genom sin min och sin ton röjande någon otålighet. – Att fröken så många gånger låter mig förstå detta att det endast kan anses så som en onödig taftologi att återkomma det till. – Gott återtog Edith och hennes sköna öga dröjde genom en hemlig dragningskraft vid Helmers rynkade pannan. – Men om frågan så som det vill synas rörer en insinuation mot greven tycks det nästan vara en skyldighet att tala öppet. – Som fröken befaller? – Ja, nej, en fullkomligt akningsvärd man såväl till egenskaper som handlingssätt. – Ja, riker den ringaste anledning att om hans heder, hans grundsatser och karaktär, tänka något annat än allt gott och förträffligt. – Men fröken kan naturligtvis inte vara obekant med den omständigheten att han lider av? – Ha, vad? – Av en sinnesjukdom som stund om för flera månader rubbar all redig tankeföljt. – Nej, vi gud, därom har jag ikke hört ett ord. – Jag gissar att Håvrets rodinna av grannlagnet inte vill att göra detta förhållande känt utan att det självmant förrådde sig, för min del har jag sen i förgårs på ett tvåfalligt vis haft kunskap därom. – Är det mig tillåtet att fråga hur det här helmer fått dessa underrättelser i sin djupa olycka ingen med greven ett fördubblat intresse? – Först genom hans kamarkänare som hade behov att vända sig till mig, för det andra i brev från en vän som även är bekant med greven och säddeles intresserad av hans förbättring, vilken allt sedan han hemkom från Paris där han undörd i tre sista åren varit inakoderad hos en utmärkt läkare, jämt gått framåt. – Men, men ik gott snamn! – Utbara stedit, liksom hon uppvaknat ur en dröm. – Vad ska han göra här? – Söka hälsa utan tvivelm. Helmer yttrade detta inton som editei kunde undgå att märka innebar något mer än själva orden. För några ögonblick teg och båda. Hans plick var riktad på en prunkande kamelia hennes på golvet. – Herr Helmer! – Sade slutligen edit i det ond långsamt höjde sina ögon emot honom. – Skulle jag kunna vänta att få ett uppriktigt svar, ifall jag ville göra en uppriktig fråga? – Det kan, fröken. – Nåväl, har Rikke Herr Helmer haft för avsikt att varna mig? – Jag ska inte neka dem. – Men skälet? – Ifall jag tillätte mig att giva ett direkt svar på denna fråga, fruktade jag att fröken skulle anklaga mig att hon yöverträda de gränser vad de fröken synes vara så noga om. – Ja, tala i dig om nu. Jag vill veta rätta meningen med denna varning. – Vill? – Ja, vad är tydligt nog? – Jo, fullkomligt. Men jag kan inte tänka mig mer än en kvinna för vilken jag tog att göra med skyldig till den svagheten att svara på uppmaningen av hennes splottavilja. – Så, sa Edith, har ett snöd oft duggade för rosorna på hennes kind. – Och det vore? – Den jag älskade, ifall nämligen jag någonsin kommer att älska. – För en så betydlig person som jag återstår då icke annat än böner, vågar jag ödmjukast anhålla att ni täcktes visa mig den artigheten att uppfylla min begäran. – I händelse det intresserar fröken att erhålla några upplysningar över grevens hemlis fulla sjukdom ska jag avgiva dem, och den förklaring som fröken önskar förstås av sig själv. – Mot en dyliker anlagenhet har jag så mycket mindre att invända, som den tillikar i tillfredsställer min nyfikenhet. – Var god att börja, jag är idelöra. – Helmer flyttade sin stol på endast några stegs avstånd från Edith Soffa. – Men den stolta kvinnan gav ej ens med en min tillkänna något missag över denna förtrolighet. – Hela detta oväntade mellan fyra ögon var så nytt, som mäktigt dragande, att hon endast med en dunkel tillfredsställelse kunde tänka på den omständigheten att det sannolikt skulle förbi ostört. – För att börja med grevens barndom så förlorade han tidigt både mor och far och blev som gosse överlämnad att uppfostras av en gammal onkel, vilken på ett ensidigt, från alla sällskapsvanor avskildsättlare, levat på sin egendom i Jämtland, där greven även tillbrack den stor del av sitt liv. – Jag tänker mig redan ett gammalt hemsnäste, med en vapensal där det varje söndag snart rasslar och donar i förfädrens värd. Jag hör vinden spela mellan remnerna och uglansk rika i tonets ruiner. – Jag har fruktar verkligen inföl Helmer smålende, att vi får hjälpa oss fram utan det där sceneriet. – Gården ägde så vet jag vet ingenting romantiskt, ifall liker det södsliga belägenhet så kan kallas. – Nå, men åtminstone måste onkel ha varit en förläst på etiskt tragisk figur, som efter en kedja dystra öden övergivit världen. – Åter ett fällslaget hopp. – Han lärde tvärtom ha varit en man utan bildning, utan på sig, utan allt tragisk tillblandning, en knarrig, girig, vidskeplig gubbe, som berövade sin unge myndling och arvinge all den oskyldiga glädje, hans av naturen slutna sorgsna och sjukliga sinne så väl behövt. – Stacka kövergivna varelse, jag vill icke mer allé, och Edis djuvva och i detta ögonblick som milda ögon, stod och fulla av tårar. – Hur ur lycklig skulle han ej vara om han i detta ögonblick såg fröken så som ja? – Fortsätt, herr Helmer, jag tror vi uppehåll oss för länge vid inledningen. – Han skickade sig i skola, utan uppfostrades hemma under tillsyn av en informator, en verkligen lärdman, en gammal filosof som icke heller tänkte på att hans lärjunger behövde annat än lärdom. – Då det unga sinnet i mälletid fordrade någon vederkvikelse, kastade han sig brist på bättre, i hur han snart i denna vederkvikelse fann en gruva av outömmlig njutning, över det böcker som funnits i onkelns bibliotek. – Och dessa utgjordes olyckligtvis av just sådana vilka för honom måste bli va högst vådliga, så som gungs andelära, spis romaner, samlingar av spökistorier, legender om förtrolade slott med vandrande borjandar, – kortligen hela denna litteratur som då firade sina triumfer, och vilken efter han bidrog att uppfylla hans huvud med bilder ur ett förvirrat kaos. – Smaken för dessa mystiska studier tilltog morgen, och med den tilltog även på ett fruktansvärt sätt sjukligheten i hans sinne, vartill förmodligen även bidrog den djupa ensamhet var han levde. – Det är så lide så detta håll hans onda får sökas. Han ser likvällig ut att vara en fantast. – Han är väl något värre? – Värre? – Ja, en så kallad jengångare. – Vad förslag? – En man in duplo. – Idel Gåtor? – Han lever inligt sin egen förmening i Tvänne särskilda tillvarelser. – Hur jag blir rädd, min sand, det vore underligt om han blev helt och hållit togig på det sättet. – Han har åk varit i Tvänne gånger. – Ha! – Och hans lidande skola var alldeles utomordentliga. Redan som Gosse påstår han att han såg sig i två upplagor, och att han vanligen några gånger om året mötte sin egen skugga. – En ute i skogen, en gående hemma i rummen. – Men så länge det onda är urartade till något värre, lär er han blått ha känt en ständig modstulenhet. – Det är lätt att förstå. – Han försökte likväll att på allt sätt motarbeta denna nedslagenhet, den akvävande tryckning i sina tidigare år genom oepörligt arbete. – Längre fram, sedan han efter omkunst stöd erft hennes förmögenhet genom resor och varje hand av förströelser. – Och ingenting hjälpte? – Vänta, fröken får höra. – I 25 års ålder, en tidpunkt av hans självstillstånd var mycket förbättrat, och han dessutom hade säkert hopp att genom ingåndet av en innerligare förbindelse ses i titels så glädje och planlösa liv på form och färg. – Dåg den han älskade och djupträffade denna olika, ikeblått återfölj hans ande, under det forna hemlidsfulla väldet, utan hemsöktes av nya, ännu mera skräckfulla fantasier. – Arme beklagansvärde, man! – Suckade Edith. – Ja, i sanning beklagansvärde, numera ikeblått mötte han sitt andra jag. – Det infann sig vid hans sida om dagen, vid hans säng om natten, för att avlägga en redogörelse överallt var detta dubbelväsende företaget, sedan dessist träffade sin bror. – Och dessa redogörelser isade den ädel och nedtryckte manns skäl, med alla möjliga faser, än när det utgjorde en kedja av brott. – Det ena rysslärende andra, och vilka alla stannade på den olycklige samvete, gisslande det med tusen för andra ofattliga kval. – Att han ej tog livet av sig! – Något sådant lärare han aldrig försökt, men under flera år var han fullkomligt folkskygg och tolde ingen annan än nilman, denne trogne tjänare som i grund förstår sin höre, och med lika mycket nummet som kloket vårdar honom. – Slutligen avtog hans hälsa i den grad, att han syntes nära upplösningen på sina lidanden. – Vad tanken på döden måtte varit honom juva? – Så var det dock ej, utan sömn om natten, utan ro om dagarna, ständigt utsatt för feberysseln, och dessa inbildade luftdrag, vilkan alltid känner omfläckta sig, då hans andra jag nalkas, – och till vilka sundvikande han vore färdig att beröva sig allt slags luft, skulle man nog tro att han fröjdade sig över förlossningen ur en sådan skärskälld, – men tvärtom, och kanske var det den vilda fasan för domen över hans drömda syndarister som bröt sjukdomen, och istället att göra honom till en invånare av graven, – gjorde honom till medlem av ett ännu trångare fängelse, nämligen andens fängelse, han blev fullkomligt rubbad för flera månader, Edits hjärta svälda av deltagande. – Oh, sukkadon, varför födas vissa varelser endast för att lida? – Varför? ja, vart skolade vi vända oss för att få svar på den frågan, – men för att återgå till graven, en ljusare mellantid inträdde dock åter, – men när detta nådans dom nalkades till slut, vilket han väl kände, restan till Paris, – och där, i tre år som jag nyss nämnde, behandlad av en utmärkt skicklig läkare, har han så återvunnit sin både kroppsliga och andliga hälsa, – att bästa hopp finnes om hans fulla vedervån. Varken, under det tvenne sista åren utrikes, eller under det månader han varit hemma, har han visat minsta oredighet. – Och icke heller haft det förfärliga besöken? – Han syner ha tyvärre i alldeles övergivit honom, men det inträffas sällan, – och hända lider han dock igestort mindre av sin fruktan för dem, – att en feberaktig spänning ännu förföljer honom, – synes även av ansiver att under natten svakor, då studierna trötta, – skaffa sig andra förströrelse för tanken, och dessutom av den så barnsliga den, – att ha var mycket ljus, och tvennes ständigt postande hundar, och vilkas väderkon han tycks förtro sig. – Nielmann har sagt mig att så länge dessa väktare förblivar i ro, – är han intagen av den juva övertygelsen, att ingenting störande finnes i närheten. – Vi får knappast undra över dessa svagheter, så omanliga det än synas, – ty vem kan döma hans avsikter hans tankegång efter andras? – I sanning här Helmer, hon är sällsam denna historia om en självs hemliga lidanden och villfarelser. – Jag känner mig röd, intresserad, upptagna både känslor och tankar, – men detta allt oakt att jag ännu lika klok på var Helmer menade med sin varning till mig. – Det återstår ännu något att ta tillägga, sedan tio år tillbaka lider han även till hjärtat. – En outsäglig tomhet som aldrig blivit fylld, sedan han förlorade föremålet för det styrkan, – väcker ofta hos honom den föreställningen, att ifall Gud ännu en gång sende honom en god engel, – som inte skydde att dela hans liv. – Mörkret i detta liv då skulle försingras. – Med ett rörande hopp, en brinnande längtan fäster han sig vid den sköna tron, – att denna ljusets makt ska underkuva det ondas, – och begåvad med mäktiga alltförsvärmande känslor, – blir det utan tvivl en stor och allvarlig passion som han kommer att ägna denna engel, – vilken han söker och som hans böner må hända lyckas tiga från himlen. – Under det helmer uttalade de sista meningarna, vilade hans öga oavent på Edith. – Hennes panna och kinder vore övergjutna av en mörk purpor, – medan uttrycket av ett obestämt lidande förlänade hennes ansikte, – detta slags högre och ädlare skönhet, – som blått i sällsyntare ögonblick uppenbarades hos henne. – Min rapport är slutad, utrade helmer, i det han reste sig upp. – Tack, jag har förstått den. Var här helmen något enskilda tillägga? – Jag skulle visserligen vilja säga en ut par ord, – men jag fruktar att jag redan tröttat fröken, än mer jag fruktar att såra. – Säg afton allt var helmer behagar, jag icke vill lynnat ta dilla. – Nå väl då fröken Edith? – Jag såg igrevens öga när han icke ut härifrån att hans skäl snuddat vid ljuset. – Tänk på allt vad jag meddelat, tänk på det allvarligt. – Det vore något förfärligt om denne man med sitt barnsliga och tillitsfulla hjärta – skulle bli en ny likboll i dens hand, – som ständigt behöver nya liksaker att sönderbryta och bortkasta, – sedan det är längre intressera och roa. – Här helmer! – Darrande av bestörtning och sinnesrörelse utsträckte Edith sin hand, – om det var för att besvärja honom att gå, av någon annan orsak, – eller alldeles omedvetet kunde ej sjönjas, – men hure som helst, helmer fattade handen, – och medan han under ett par sekunder behölden i sin, – så han sakta med en röst som gick in i Ediths skäl. – Om jag var för järv, så förlåt mig och tro endast en vän till fröken Edith kunna tala så. – Det hade gått ett mål över Ediths skäl. – Då helmer aktingsfullt släppte den hand han våg att beröra, – tycktes den unga kvinna nedsjunka i en dröm. – Hon rörde sig ej, talade ej, – själva hennes andedräkt hade liksom upphört, – men på en gång får hon upp och voldsamt slitande förtrålningen sa hon, – in tvungen jäckande ton. – Det var något fontysk till den där historien, – den har fyllt själva rummet med den sentimentala tyska luften, – låt oss för all del återkomma i vår vanliga svär. – Jag är redan återkommen, sa helmer, – men det är tid för mig att göra en promenad till smedjonam. – Och för mig, tänkte Edith, att gå in i mitt eget väsende, – slut på avsnitt 13 kapitel 18, – läst av Lars Rolander, – avsnitt 14 av en nyckfull kvinna del 1, den oborna flickan. – Detta är en LibriVox inspelning, alla LibriVox inspelningar är fria, public domain, – för mer information eller för att bidra gå in på LibriVox.org, – inläsning Lars Rolander, – en nyckfull kvinna del 1 av Emilie Flygare-Karleen, – avsnitt 14, 19 kapitelet, aningar och förhoppningar. – Klockan hade slagit elva, – i gräve Hermann Sänkhamar upplyss snarare till en fest än för en ensam person i enskilda behov, – låg han själv ännu klädd tillhälften utsträckt på sin madras. – Tvänne och de vackra hundarna sutt uppmärksamma på sin post med nosen i vädret, – under det de fyra andra makligt låg utsträckta på sina dynor. – Nielmann på en gång sin herres kammerkännare, förtrogn och intendent, – stod vid kakelugnen, sysslande med nattrycken. – Övergrevens ansikte låg ett skimmer, nästan mer bländande än det som från ljusen reflekterades över hela hans person. – Hans tankegång tycktes vara så spänd att Nielmann som ena gången efter den andra sneglade bort åt sängen, – men undrar han förmärkte att de vanliga sysselsättningarna i afton blev oerhörda. – Skulle greven inte klädda av sig nu? – frågade han slutligen med en viss frynklig förtrogglighet, – som är huruvida skild från all näsvisit, likvället förstå att hän och kännaren levde på en fot där avståndet ej senoga blev ihågkommet. – Nielmann? – sa greven utan att svara på frågan. – Kom och sätta er hos mig. – Nielmann synte sig det ringaste bryd över denna invit. – Han hade hundrade gången rybtjort sin herre sällskap under nätternas ensliga timmar, dock gick en nu på länge. – Befaller här greven kanske att jag sätter skjaktgesen i ordning? – Jag vill icke spela, jag vill prata med dig. – Kan man känna en intog oskinnirat en länstol som stod ett stycke från sängstället, – var efter han i vörnasfullt tystnad avvaktade att greven återskulle tilltala honom? – Härmed drog dock ut på tiden. – Greven syntes på nytt försunken i sin inre åskådning, och en hel kvart hade förflutet innan han med blicken svävande i tomma rymden hastigt utropade. – Nielmann, var är du? – Här är greven! – Nielmann var ögonblicket vid sin herre sida. – Tack, sa greven, med en mild och förbindlig ton. – Om jag icke hade dig så skulle det vara illa för mig. – Är greven? – Ja, ja, det är som jag säger. – Som jag otaliga gånger sagt är att det är du som i själva verket genom din tillgivenhet. – Din uppmärksamhet, din oertröttlighet är mitt andra jag. – Ika har du annars, medan du suttit här förstått att Freya Obron visat några ovanliga symptomer? – Inga symptomer alls är greven. – Är du säker på det? – Fölkkomligt, det trog när djuren känner sig så lugna att det gärna skulle somna en falldefingelov. – Nej, nej, det får icke somna. – Har du? Du vet att jag aldrig tillåter dem. – Det var blått ett ifall, här greven. – Freya Obron, kom hit mina bojkar! – Roppade husbonden ivrigt. – Det präktiga små väktarna rusade fram och emotog och jämte sin bestämda nattkost, ett halvt och sin skorpor, några vänliga kareser av sin herres smekande hand. – Hur du finner du mig? – Frågade greve Hermann sedan det lilla avbrottet var förbi. – Jag har ingen feber, inga frådsbryckningar, eller hur du? – Greven ser fullkomligt frisk ut. – Men är det icke besynnerligt att jag befinner mig i detta lugn? – Jag erfar ingenting av det som plägar föregåd i förfälja. – Åh, likväl ni, man! – Då är jag eftermiddag satt där inne. – Du förstår mig? – Hur du hör greven? – Ja, han stod hastigt framför mig, men försvann lika hastigt. – Säg mig vad du anser var orsaken att jag oaktat denna syn för mortala på ett sätt som bevisar att jag fullkomligt behärskar mig. – Jag tror, svarade Nilman som hade en beundrans världskarpsyntet, att det själva luften på dag vill ligger något som välgörande verkar på har grevens närver. – Mycket rätt, och så väl signer jag min tans idé att skicka mig hit. – Och ni insåg att här greven här skulle finna även ett behagligt sällskap. – Utan tvivel! – Håvrets rodinna är också ganska bra som salongsmänniska, men sådana slags svarelse värmer aldrig hjärtat. – Det liknar monstrålarna under en vinternatt själva deras glansknistrar av kyla, men till en övervägande motviktfing och visolstrålarna, och en sån väl signat stråle är farbror Janne. – Nilman ansåg i passarna att giva något svar. – Det skulle kanske komma i tusponderna att rynka pannan över en ofta må hända omedveten förtrolighet. – Den unge brugsförvaltaren som måste bli modell för min David ville jag gärna språka med, men han är så sällan uppe. – Då han får veta här greven sönskan ska det säkert göra honom ett nöje att offra greven all den tid hans göromål, lämna honom övrig. – Guvernanten tycker jag är om. – Hon är endast att betrakta som fyllnad. – Den lilla olga är för självklok, men ändå rätt snäll ibland. – Hon är ju bara barnet. – Hur finner du dig här, Nilman? Jag hoppas du blir väl bemött. – Ja, så väl att endast det stora deltagande det hysa för er greven kan förklara den välvilja som jag en tjänare får till godunnjuta. – Du gläder mig med dessa ord. Är det någon du särskilt känner dig förbunden? – Fröken Edith som från början visat mig nedlåtande godhet har nu på aftan en behagats själv se efter att jag skulle få ett annat rum för att vara här greven så mycket närmare till hans. – Ah, hon är en ängel av godhetet helgon. Tror du dig, Nilman? – Från min låga ståndpunkt har jag svårt att döma härom, men utan tvivel är här greven säkert omdömen så mycket säkrare. – Vad är klockan? – Strax tolv. – Jag andas lätt. Mitt hjärta klappar rik av denna sjugdande oro som annars förbränner mig under väntansångest. – Vet du vad jag nästan inbilar mig? – Nej, här greven. – Att skepnaden av mitt grymma ödik vidare har makt att visa sig för mer än ett kort ögonblick. – Ack! – Hörr, inom mig är en känsla av liksom hemlig trium, får den säger mig att min hälsa som under det sista åren varit tilltagande snart fullkomligt ska staddgas och på samma gång dessa syner vilka stund ombringat mig omförståndet för alltid sjunkat tillbaka i den avgrunder vilken det uppstigit. – Giver Gud att här greven rätt länge måtte fastthålla en så välgörande övertygelsen. – Jo, jo, den ska lika överge mig, och i det fallet är jag snarare lycklig än olycklig av den uppenbarlse jag i eftermiddags hade. – Hur så? – Förstår du hej det, genom den uteblina vanliga verkan, på såväl min skäl som kropp visade sig ju tydligt att detta mörksens trolleri nalkas stunden för sin eviga förintelse? – Det är fullkomligt sant. Först efter klockanet gick greven till vila med hjärtat lågande av en nästan fanatisk tacksamhet mot den som han från den afton ansåg som sin skyddande ängel. Hur skulle han kunna betviva sina egna sinnes ogevaktiga intyg? – Det var hennes närvaro, vidrörandet av hennes hand, som ett slags magnetisk kraft inverkat på hans skäl och förjagat den olyckliga inflytelsen av den makt som hittills behärskat honom. – Oh, himmelska fröjder, ofattliga för alla utom honom själv, hur hun njöt han icke av sin befrielse, hur hun nyföd, hur hun frisk, hur hun svällande mod och hopp kände han sig. Tiden för den fasansfölja synen så återkomst hade förflutit lugnt och stilla. Yrsten hade icke med dagarotypisk nogranhet och avtäcknat bilden av hans plågåande. Den spökliga skuggan av honom själv som plägade sätta sig brevid honom, hånlig åt honom, blänga på honom och göra allihanda bizarra häster, utan medlidande med den gräsliga ångust som arterade hans skäl och kom svetten att i stora kalladroppar flyta från hans pannan. Hans öron hade också under denna så lyckliga natt sluppit hörade förfärg fantomets stämma. Ingen ny förteckning på gräsliga brott blev vältrad på hans samvete. Helmer hade föredigt tecknat i drag han kände ur grevens skälshistoria, men hur ur matta, hur ur lite sägande vore i dessa emot verkligheten. Var det sig nu att naturen, en vortslösad uppfostran eller en otyglad exaltation, uppdriven genom det skrifter han slukat i barndomen, skapat honom till det han blivit, vem kan säga det? Det vissa var, att han från långt tillbaka utgjorde en martyr för en av det förfärligaste bland självssjukdomar. Men varje år hade hans fixad det utbildat sig till en alltmer beklagansvärd noggrannhet, och det arbeten som han under mognar och ålder studerade för att söka upptäcka orsaken till och botemedlet för sin sinnessjukdom förvärrade den endast. Att han underreflekterandet över andervärden måste komma in på religiösa grubblerier var tydligt, men han fann ingen tillfredsställelse i något av dessa systemer, som den järva menschanden uppbyggt för att snart åter nedriva. Sedan han ömsom med äldre fransyska och engelska tänkare, honat och belätt kristendomen, ömsom med nyare tyska sökt förklarade nianlighet med förnuftet, utan att någont dera lugna honom, slog han in på nyväg, där han genom förnekandet av gods tillvaro och skälens odödlighet hoppades få tröst för sitt lidande. Blott döden, tänkt han, är evig, livet är timligt, i graven ska jag bliva kvitt min plågande, och med honom för alltid förintas. Kommen till denna hemska sluttanke, angrevs likväl snart en olycklig grubblaren av en vild förtvivlan. Han kunde, han ville ej mer vara nöjd med den tröst han förskaffat sig, den skrämde honom nästan lika mycket som spöket, typ på botten av hans hjärta, fanns ett oavvisligt behov som ständigt återkom, behovet att tro på ett väsen av ljus och kärlek. Och så sliten mellan Tvenne lika fruktansvärda makter, Tvenne lika djupa avgrunder, hans egen skugga i livet, förintels i döden, blev han första gången vansinning. Efter trännemånaders jurisk glömska återkom han till förståndet, men tyvärr endast för att återförlorade i vidskepelsens armar. Gud är till, tänkte han nu, tyvärr fruktar honom, men han har förskjutit mig, han har överlämnat mig åt mörkrets makter. Ingen gode hängel vakar över mig, jag rullar ned i den svarta floden, enda dit förföljd av denne tjänstande som satan uppsämt för att redan i tiden låta mig få en försmag av mina kval i evigheten. Istället för tvivlet hade han alltså fått en visshet, en föreställning om det kommande, men skräckfull, mörk, hemskare än själva förintelsen. Ett rov för dessa marterande tankar grebs han och nio av vansinnert stemon. Men ännu en gång rullade dimorna bort, och hans skäl tillfrisknade. Samtalen med hans läkare och par andra vidsträckt bildade om enskälskande män, som varmt intresserade sig för honom, skingrade småningom töknen i hans hjärna och letade där framskympta ljusare gladare bilder. En sann kristendom lika avlägsen från skeptisism som från vidskepelse, i sig förenande förnuft och tro, började äntligen på insteg i hans skäl. Och med denna välgörande sinnesstämning återkom begäret att nalkas människor, begäret efter denna fläkt som utgår från Gud och vänder åter till honom, begäret efter kärlek. Hur du splitter att hans väsen är en varit, hur du förbränd och eländig han kände sig, tyckte han sig ändå äga några friska skott kvar i hjärtat, och fingrade blottslå fast ro, så kunde dem att hända växa till och under sin skugga gömma mycket av det som varit. Han övervann sin blyghet och talade i detta ämne med sin läkare, för vilken han hade ett obegränsat förtroende, en orubblig akning. Och hur du klappade i hans hjärta, hur sjö då är i nya livströmmar genom hans ådror, då denna man på vars ord han trodde liksom på Guds ord. Försäkrade honom att han kunde våga tänka på detta steg, och att det fanns allt hopp att förmoda det kärleken, denna känsla som så helt förmår fylla skälen, att den drager henne från alla andra visioner, skulle bota honom. Är det den gåver honom en ny och frisk viljekraft? Han skyndade tillbaka till sitt födenes land. En gång i sitt liv hade han älskat. Det var i hans första ungdom, men denna kärlek hade knoppats på främmande jord, det var därför den dog i sin knoppning. På hemlandets toner göd kärlekens heliga språk sjönast. Men var, var skulle han söka henne som borde bliva målet för denna kärlek? Han såg många kvinnor, mongen som vänligt nalkade son om, men ännu icke den vilken var ärnad till hans frälsande engel, till hans hjärta talade i, det ville i klappa en takt fortare. Då inga av honom så som han sedan en tid trodde, hans goda skärna, det är förslaget att uppsöka den enda släktingen han ägde övrig. Hans efter förtroliga band, längtande hjärta, slöt sig vildigt in till den som varit hans moders syster. Hon var dokten att han blott en mycket vanlig kvinna, men hon hade ett mildt leende på läpparna och ingenting ont i hjärtat. Det var hon som lockade av gamla fruars vanliga manni att stifta äktenskap i hemligt avgjorden med hovrets rodinan, att greven skulle uppträda på dagby. Och så som hon för sin vän beskrev systersonen, ingenting döljande, fann, såväl hon själv som hovrets rodinan i synnerhet, att detta borde bli en man efter Edits sinne. Han var ju medelåldern, varken ful eller vacker, lagomförmögen, egen, bizar, olycklig och intressant på alla sätt. Det kunde i fella att allt detta passade ihop, förutsatt förstås att greven skulle bli så fullkomligt botad, att han aldrig mer drev sitt bizarreri, där hän att mista förståndet. Till honom så hade semellertid ej ett ord. En uppgjord plan skulle ha bortskämt alltsammans. Den värdat hanten nöjde sig med att beskriva hela dagby såsom ett non plus ultra av trevliga ställen, och när hon då och då lätt falla ett ord om Edit, skedde utan beräknad avsikt. Hon skämtade lite småt över hennes infall att vända sig från alla sina lysande friare och trodde att den som kunde vänta på lilla olga gjorde lyckligare val. Huvudsaken var dock att få greven dit. Hans blyga undseende, hans medfödda granlagenhet, hade så många invändningar, men sedan hon visat ett brev från Hovrets rodinnan där ute i denna förklarade sig oändligt intresserad för en person, så nära förenad med hennes bästa vän, och dito oändligt smickrad. Om här greven under sin resa genom varmland ville dröja någon tid på dagby, blev alltsammans snart rancherat. En gång med hågen dit fick greven ett sådant anfalla längtan, att han förkortade sitt vistande hos den godat hantern, för att ett par veckor förr få började nya tillvarelse, som han i inbildningen motsåg och som, av vad vi ovan föremedelat också tycktes fullt bekräfta sig i verkligheten. Slut avsnitt 14 kapitel 19 läst av Lars Rolander Avsnitt 15 av en nyckfull kvinna delett den obundna flickan. Detta är en LibriVox inspelning, alla LibriVox inspelningar i fria public domain. Former information eller för att bidra gå in på LibriVox.org. Inläsning Lars Rolander En nyckfull kvinna delett av Emilie Flygare Kallen. Avsnitt 15. 20 kapitlet Motsägelser och Strider Under de följande dagarna var det för alla märkbart att greva Herman, med ett förtroende som mig tycktes kunna rubbas av något, öppet tog sin tillflykt till Edith. Han måste sitta nära henne, och hela timmar behövde han nu ingen annans sysselsättning, än den att betrakta henne. Att han här undertalade ganska lite kom jag av blyghet, för Edith kände han i denna tryckande känsla, som Fordum under hans sjuklighet besvärade honom, utan snarare av en inrölyxalighet, som förnärvarande var honom tillräcklig. Ibland tog han ivrit ett stycke papper och började teckna, men under det den ena handen födde blygspännan, dålda han med den andra solfälligt sitt arbete. Ingen frågade, ingen oroade honom med anmärkning, och solundar på en utsätt lycklig fick han fullborda det ena utkastet efter det andra av Ediths bild, endast med förändrat ansiktsuttryck, sådant visade sig, mellan vargång hon talade med honom. Och nu talade Edith till en tacksam med gästen ofta och intonade fin och hjärtlig aktning. Hovrets rodinan var förtjust, Olga och mamse loktav i förundran, men på farbrojannes annars så jämna panna ladde sig då då ett moln. Gubben var icke nöjd. I huran Svegerskas högt övertyg honom att det vore andra klokkas låta Ediths egen skarpsinnit gissa sig fram, något som utan tvivel greven själv, under en förtrolig utgjutelse skulle hjälpa henne med, och vilket hon i alla fall icke kunde undgå, då hon såg hans flerfalliga bekynnelheter. Godkände farbro likväl icke dessa grannlaga bedrägerier, utan beslöt att tala med Edith, det han och i en förtrolig stund gjorde. Men, till han stora förundran hade han knappt vidrört ämnet om grevens underbara synor, en editt avbrött honom med dessa ord. Åh, farbro, jag har från början insett att han måtte ha lidit av någon sinnesjukdom, i hur jag naturligt icke kunde ana under vilken form den armenmannens fantasier uppenbarade sig. Edith ville icke ens för farbro Janne tillstå den kanal från vilken hennes kunskap kommit. En mer, tillade hon, jag har under en ensam stund med honom, själv sett honom för några ögonblick överlämna sig åt makten av denna förfärliga och sällsamma vision. Vad, vad har sett detta fenomen, är det möjligt, min du? Vilka symptom var så blev du då? Edith beskrev grevens tillstånd under dessa ögonblick samt hans behov av hennes närhet. Mannen, sa hon, hade blivit ett barn. Hade Edith icke förstått denna instinkt annorlunda, eller ville hon icke fatta den? Vilån utom dess har vad glömt Helmers varning, föraktade hon den, trotsade hon den, hade hon beslutat att vara både blind och döv, eller hade hon beslutat att kasta sig in i en ställning som retade henne för nyhetsskull? Blev du rädd? återtog farbro Janne med djupast intresse, kände du någon motvilja för den olycklig svärmaren? –Tvärtom. –Hur menar du? –Jag är fort ett slags nöje av din flytande jag tyckte söva på honom. –Ett slags nöje? Å, Edith, mitt barn, gilla i här och stad med ditt vanliga lättsinne, väg dina ord, dina blickar, själva dina lenden. Ty för vart och ett du bortslösar utan mening kommer du en gång att stå till svars, då det kanske förvandlade i tårar skulle bränna på ditt samhälle. –Farbro, tyst min du, jag kunde förlåta dig allt utom det, om du förstörde denne man, vars hela väsende nyss blivit omplanterat och som just därför fodrar en så öm och varsam behandling. –Men farbro, deltagande och medlidande är ju känslor som hedrar alla, vadför skulle jag kväva dem mot mig? –Bevara mig Gud från att önska något sådan, men i sina yttringar fodrar dessa känslor efter tanke, du förstår mig min du, det kunde uppskattas för mera än det är om. –En, om det kunde bli vad något mer? Jag säger endast om. –Din kraftig blått kraften i en ung, vild fantasi, ej andans djupa kraft hos en allvarlig skäl som offrar sig åt en annan, akta dig, du är varnad. –Ja, för andra gången, sa hon halvökt i djons sökande en förevändning avläxnade sig. –Mot Helmer var nu så isande, bitande kall, att det var klart att han för evigt borde glömma att en förtrolig stund mellan dem funnits till. Helmer, som tycktes berätt på denna vändning, visade i minsta tecken till undran, han alkades icke ens den sida där Edith satt. I åtta dagar varade solskenet för greven och för mörkelsen för bruksförvaltaren. Men på den nionde och morgonen förkunnade Edith att hon haft brev från en ung fru av sina bekanta. Edith ägde inga vänner, som önskade se henne och hon hade därför beslutit att strax på förmiddagen företagas in lilla resa. Egendomen som hon ville besöka hette Ternsta och låg tre mil från Dagby. Håvrets rodinan gjorde invändningar och greven synte snedslagen över den så hastigt påkomna nyheten, men Edith stod fast vid sitt beslut, och klockan halv tolv stannade droskan framför trappan. Helmer, som artigt höll hästen under det bekänten, illade tillbaka efter det glömda brödkakerna, fick ej en enda blick, långt mindre ett ord, och med knappnöd vankades en stel hälsning då han med hatten i hand önskade henne en lycklig resa. Detta infall kom såsom alla Ediths nycker högst Malapropå, småmuttrade håvrets rodinan, där hon stod vid ett avsidesfönster med mamcell och tavin. Tror då hennes nåd att det varit någon annan ingivelse än en nyck som lät fröken Ediths handlingssätt under det senare dagarna? Då vore det åtminstone den förnuftigaste nyck hon haft under hela sitt liv, och den enda, om vilken jag önskar att en måtte fortfara. Ja, jag önskade av hela mitt hjärta. Jag också, sammansäll Octavi, men hos henne ovanligt styrka i rösten, tyty, utan tvivel, vore det väl för många? För en i synnerhet upplyste håvrets rodinan sänkande rösten, men låt oss nu försöka att fördubbla våra sällskapsgåvor då han kommer in tillbaka. Men greven hörde sig av förrän vid middagen, och knappt hade man tagit plats kring bordet innan dörren öppnades, och vem inträdde om ej Edith som fått en ny ingivelse, och därför vänt om? Det var rörande att se den djupa, oförställda glädje som i detta ögonblick målade sig på Greve Hermans ansikte, och verkligen försönade det. Denna glädje var så vältalig att den spred sig till något var, utan till helmer. Hans ansikte hade blivit blekt och Edith så oförmogda att visade sig. Vad anade helmer? Kanske detsamma som för Briannne, att ifall meningen med Ediths resa varit den, att i frihet kunna överlägga, meningen med hennes snarra återkonståter, vore att visa att det ingen överläggning vidare behövdes. Edith vars livliga ögon i en enda blick överflög och var och en, spanade genast färgskiftningen på helmers ansikte. En darning vidrörde hennes läppar, men den försvann genast, då hon med en förtjusande vänlighet tog plats vid Greve Hermans sida. Det följande timmarna och hela denna afton var den starka skreven i himlen, så skälfull, så mild, så ängla lik hade Edith aldrig varit. Men andra morgonen var det åter en avgjord sak, att hon skulle resa. Denna gång utförde hon även sitt beslut, likväl med den ändring, att hon förvandlade det för hennes frånvar och bestämda dagarna till blott än. Vid sin återkonst syntes hon förvandlad. Tyst och tangsprid sökte hon nu varje passande förevändning att undvika greven, dock aldrig ommilt, och visade över huvudet i hela sitt väsen denna obeslutsamhet, som tilltjänar ger oepörligt vacklande idéer. Så gick åter en vecka. –Kanske besvärar jag fröken i min närvaro, sa greven en dag, och han tyckte känna att så var. –Nej, svarade Edith, det endast mitt eget lyne som besvärar mig. Jag har ingen sämre vän än mig själv. –Och ja, sa han sakta, tycker mig, är egen någon bättre vän än ni, i er oändliga godid, är för mig. –E Edith smålog, men leendet var matt. –Vad har jag väl förgjort för att förtjäna detta lovord, inte? –Förgåts skulls, säg mig, gick i det. Ni har gjort mig detsamma som änglarna gjorde, då det fordon besökte det dödliga för att giva den budskap från himlen, det som ärhöl och dessa budskap styrktes, huggsvalades. Det kände parad i sitt växa upp i sina hjärtan, och det tillbåde i stommen ödmjuk hänryckning de heliga budbärarna. –I Edith söga glänsten tår, hon vänder sig bort. –Har jag sagt något som kan plåga eller missaga? –Icket det, men jag känner mig beklämd vid att höra greven så svärma. –Förlåt, jag visste ik att detta kallade svärmeri. Jag trodde mig blåd säga att jag hoppades på anser fröken Edith som min vän. –Och anser mig så, ty jag, är det av skäl och hjärta, men tillgiv om jag är alltid för mår visade. –Ty, till och av hon hastigt infallande i en helt annan ton, gräver här man har väl länge sedan märkt att jag är ett bort skämt barn med flera nyckeln vi räknar dagar i året. –Fröken anklagar sig oretvisst. –Oretvisst, det får vi se. Jag råder greven i melletid att höda sig, ty tro mig, ängla skepnaden i vilken greven hittills lyckat se mig, falle nog vad det lider. –Ack, detta skämt jag allt för grymt, det är förmodligen ett sällskapsspråk, men ett som jag i förstår, jag ber, skonar mig. –Men Edith, vad är ni nu i det lynnet? –Inga lunda, återtog hon, hörde jag ny sade till ett stereotyperat sällskapsspråk, och inga lunda ska greven skonas, alla illusioner är vådliga. –Detta blev förstarkt för greve här man. –Han betraktade Edith med en viss rädsla, hon gjorde honom ont i hur han ej kunde tro på hennes själva anklagelse. –Ikke så, vad han vill, tag icke min illusion ifrån mig, den skänker mig så mycket en sällhet, men det är ej en illusion, för mig är ni alltid idealet av det goda och rena, Edra fel, om ni äger sådana ser jag ej. –Men greven lider av dem, sa hon med ett anfall av ången, och det är illa, och så mycket värre som jag fruktar, icke blir sista gången, jag är obotlig. 21. kapitlet En nödvändig blick innåt Hurudan var hon då egentligen, hjälpt innan i detta arbete, denna Edith som vi hittills sett endast genom det yttre livets synglas. –Detta har för oss icke dålt hennes handlingar, med alla deras fel och nyckfulla schatteringar, men det har däremot lämnat oss en helt och hållet begränsad horizon, ifråga om den inre sidan, den som gömmer orsaken till verkningarna. –Det var Edith stora olycka att hon själv svävade i okunnighet om dessa orsaker, dessa hemliga impulser, vilka hon lydde blind utan att ge sig ro att begrunda varifrån det kom och vart det ledde. Hon likväl grät en unga flika ofta i tysthet över sig själv, och över den fullkomliga omöjligheten att bringa någon enhet i det oharmoniska beståndsdelarna, mellan hennes förnuft och hennes känslor. –Edith var icke lycklig varken inom sitt hem eller inom sig själv. Hon tyckte sig stund om obeskrivlig trångbod i sina lysande rum. Hon kände i allt i himmelska som kan ligga i förhållandet mellan en mor och en dotter. Hon kände blått denna passiva ömhet som barn är pliktiga att hembära föräldrar, och den lydnad dessa har var rättighet att fodra. Men så gifte varit henne att giva allt av kärlek, så bitet förekommde henne att giva allt av skyldighet. Likväl var det just av denna hårdrets rodinna vant sig att utkreva skatt, sedan edits trotsiga sinne kommit i opposition mot hennes eget. Edith hade många goda böjelser, om det blått blivit framkallade, och ett högsint förakt för allt låg, men eldig, romantisk, med en utsvävande fantasi, var hon där jämt i egensinnig, självrådig, slav av sina intryck, en lekboll för sina nycker. Sådan var hon, och kunde av allt detta bli något gott, behövdes där till en kraft, under vilken hennes egen måste böjas, men varifrån skulle den komma. Hittills erkände hon ingen annan makt än sina infalls, och var det väl tänkbart att gräva Herman, han som knappt slutat den långa tröttsamma brottningskampen med sina egna villor, och endast längtat efter stillheten och friden och den skyddande ängeln, skulle förmå sammanhålla så många sprida element. Men vi skulle nu gå att belysa en del av det som för Edith själv ännu var mörker. Intills för tre månader tillbaka hade hon känt ett nöje i den ställning hon förskaffat sig. Till och med i det förtal varför hon visste sig vara mål. Ett nöje i sina ärövringar, ett nöje i sitt kocketteri, ett nöje i den förtvivlan hennes ombytlighet framkallade. Med ett ord, hon hade märkt att hennes nycker just var det som skaffade henne så sinrika förströelser. Hon hade därför favoriserat dem och tillåtit dem att på allt sätt förströ henne. Men sedan tre månader var hon trött på sina ärövringar, på sina nöjen, på sitt enda målslösa liv. Framför allt var hon trött på dessa samma nycker, vilka jäktade henne och lät henne känna fjättrarna av ett slavri, som hon ej längre ville bära, men ändå bara. Vi har sett att det var en stor strid inom Edits hjärta, eller som hon ännu övertalade sig att tro, mellan hennes fantasi och hennes bättre vetande. Och vi har sett henne samma söndag hon avskedade sina tre gamla friare, förut på sitt rum efter återkomsten från kyrkan, överlämna sig åt en mest ohejdade förtvivlan. Vad hade framkallat denna förtvivlan, vilken inkastade henne i en helt ny värld? Hon hade under gottjänsten suttit mitt emot helmer, och för första gången med verklig fasa insett vilken djup inflytelse den ytterige stalten kan äga över sinhet. Hon fasade även över en annan lika betydelsefull omständighet. Under det hon i sitt minne i förmåde kvarhålla ett enda av det ord som gingo från presten släppar, återgöde oappörligt i hennes öron det få ord helmer sagt henne, då det vid sammanträffandet på kyrkogården gingo upp för trappan till templet. Och detta sammanträffande var det verkligen en tillfällighet. Hade hon inte haft en aning, en visshet, nej, hon tvingade sig att gick i tro på en så djup förnedring. Hon som kunde kasta sina blickar bland så många, skulle hon på en svag förhoppning att möta en person så o betydlig som bruksförvaltaren har varit någonstädes. Åh, det var en fantasi. Det kunde ej vara annat. I meller tid fattades hon av en djup leda för den fadda leken med de tre bedagade riddarna. Hon stod icke ut längre. Det var fåfänkt att tänka sig en framtid med någon av dem, och kastade sin nyck på något där den hade lov att dröja, lät hon de stackars friarna sitta i mellan. Men denna dag var då allt för olycklig. Det var en dag av idel-onda inflytelser. Hon hade i föruthört Helmers sångröst. Denna röst, dessa toner förföljde henne hela natten. Allt detta, det är för varje dag allt tydligare bevisen på den avskyda vissheten, att hon brann för samma föremål som satte guvenanten, den koketta hortens, själva den onmogna olga, förgudande husmamceller, djungfrur och pigor att förtigade. I ljus och låga. Dessa bevis ville döda henne, tydlig krossade hennes högmod, hennes kvinnliga stolthet, som sa henne att hon borde vara upphöjd över sinnernas berusning. Att någonting farligare än ett hastigt försvinnade sinnesrus kunde vara färdig, därom drömde hon dock igen nu i denna stund. Hon hade aldrig älskat. Symptomen vore dessutom ikke det hon för detta fall tänkt sig, men det som fanns var alldeles tillräckligt att komma henne att förakta sig själv. Hur oändligt gärna hade hon nej även velat förakta honom, som väckte ett uppbror, om blott någon anledning funnits, och hade han endast vågat höja sina blickar till henne, hur skulle hon nej ha varit krossat honom med sitt övermog, sin omätliga förundran över så mycket en gervhet, men ingen dylig gervhet hördes av, och harmen att veta det en man, som dagligen hade tillfällat se henne, ändå kunde motstå henne, äggade ännu mera hennes retade och sårade sinne. Ikke var det egentligen Helmers jämförelsevis ringaställning i samhället som kom en att finna avstånd ut dem emellan så omedligt, att det aldrig en enda gång följ henne in, att det kunde överhoppas. Men han var ett slags tjänare i huset, en titel som, Hur aktingsvärlden i övrigt måtte vara, sammanlagd med kärleken, dock var något ofattligt. Dessutom hade hon haft all möda ospad att bilda sig ett eget system om Helmers ringhet, såväl till förstånd och bildning som levnats vanor. Ju djupare hon lyckades nedsätta honom, dess mindre svårigt hade hon att övertyga sig, att en entusiasma vecktos henne var av sammanlag som den hon skulle erfarit för en molning, en marmorbild eller en naturstycke. Med ett ord, för vad som helst är den ideella skönheten i minsta detalj uppenbarades? Ja, om det varit en av bruxarbetarna, en av drängarna, som blivit begåvad med samma gudomliga skänk, skulle hon utan tvivel erfaregt precis samma känslor. Behärskad av det okhuliga, ständigt av och anvaggande sinnesrörelserna, kunde hon stund om icke nog ofta få se honom, stund om återig uthörde hans anblick, och ett onändbart lidande var det för henne att se med vilken fattning, nästan likhjältighet han fanns i alla hennes sparsliga ut och infall, där hon själv avskydde. Men dem hon dock i kunde ändra, är medan hennes köld och högmod var det enda bollverk inom vilket hon kunde skydda sig. Hans avslag att stå fadder emot henne tillskriver hon först den låga, egennyttiga bevekelsegrunden att behaga hennes mor. Men det sätt varpann under själva akten i kyrkan betraktat henne, ingav henne andra tankar, vid vilka den första föreställningen om ett gensvar blickslikt vidrörde hennes skäl. Hur kom det sig i meller tid att denna föreställning, istället för att väcka hon och förakt, genombevade hennes väsende, liksom en stråle från himlen, där intränt och sprit ett nytt bländande ljus, en ny värma? Oh, elände utan like! Vad det ej tårar av sällit som blandade sig med svartsjukans tårar, i det ögonblick hon överraskade så primus, och genom honom ärhöljen förklaring, som hon sa det, sig icke alls behöva, men vilken likväl uppväckte tusen dåraktiga känslor av den högsta ljuhet. Mitt under denna omväldning ingick underrättelsen om grevens ankomst, strax fasttakade sig gedit vid hoppet om en förströelse som aldrig kunde infala bättre. Hon förolämpade helmer uppenbart i hopp, att uppvecka hans förtrytelse, och så medelst fullkomligt avläxna honom ifrån sig. Följden blev att helmer lät henne känna en övervikt som bringade henne till tystnad, på samma gång den övertygade henne, att vad hon tyckte sig se i kyrkan, endast måtte vara ett bedrägligt skimmer. Hade han verkligen vågat höja sin blick till henne, skulle han ejägt en kallblodigheten att kasta förolämpningen tillbaka på henne själv. Och vad drog hon slutligen för vinst av sin uppfylda önskan, helmer höll sig på avstånd, och hennes lyne blev sämre än någonsin. Men nu, liksom fallen från skyn, den ensamma troliga stund då han berättade henne greve Hermans historia, då han varnade henne, och några sekunder höll hennes hand i sin. Just i det ögonblicket, och hennes djupa och våldsamma känslor, nära berövat hennes sansningen, då hon vid beröringen av hans hand, under inflytelsen av en blick sådant hon ej, försätten från hans öga, svagt kände att hon svävade över avgrunden och behövde rycka sig tillbaka. Just då förmoddonde och genom en av dessa kraftansträngningar, där byggsamheten och högmodet halvera om segern. Men från denna stund, den hon ansåg föga mindre än ett trolleri, var hon och besluten att visa det hon ej trodde på trolldom, och att ingen svaghet henne ovärdig, mera skulle komma henne att rådna inför sig själv. Vad återbeträffar förhållandet till greven, så var det deltagande som hon hyste för honom, verkligen av en så sann och inelegart, att hon flera gånger frågade sig själv om hon ej borde bli vad en är armemans goda engel. Vad hade hon där vid att förlora? Ingenting. Med alla sina visioner var han långt intressantare och tusen gånger mera värd än det Marionetter var med hon hittills haft att göra. Men honom skulle ej lekas, nej, hon ville göra honom lycklig, till han brydde sig ej det ringaste om hennes rikedom, endast om henne själv, honom kunde hon dessutom vara nyttig. Och bland alla män som tävlat om hennes hand, fanns ingen som hon känt sig hälften så bewogen. Hon reste och kom, hon överlade och stred. Det var så innerligen löjligt att under allt detta en tanke på det mest motbjudande av alla ämnen ständigt ville tränga sig på henne. Denna tanke hörde ju alls icke dit. Hon var fullkomligt fri till hjärtat och om hon led, då var det endast av en vision, föga mindre tokig än Greve Hermans. Det passade således förträffligt och därför var det bra, kunde aldrig bättre bli tills åter en serie av om och män satte henne nya myror i huvudet och nya kval i hjärtat. Medan detta brokiga virvar av kärlek, högmod, medlidande ånger och förnuftig beständig kretsgång välde sig inom edits skäl, försvann åter ett par veckor, och ännu stod allt på samma punkt, utom Greve Hermans förhoppningar, vilka ständigt slog nya skott. Slut avsnitt 15, kapitel 20 och kapitel 21. Lästa av Lars Rolander.