 O sigui, jo tinc un bar a baix de casa meva. Estava tancat. La botiga que hi ha d'Espaki estava tancada. Estava tot el carrer tancat. El carrer, salvat per passeig, no hi ha res. És un carrer que hi ha en escoles i... Normalment hi ha molta moguda de gent. Hi ha dos quals de 8 o 6, no hi havia ningú. I si em va impactar molt, em va fer por. Vaig pensar, holina, ha anat a sortir el buit de traca i era molt trist. Em va fer més que pot. Em va fer pena. Vaig estar a tot molt de segure. Jo no volia això, d'un barri com aquest, que és tot alegria. Sí, sí. Des de casa, els veia ningú. Tot buit, tot, molt, molt, molt trist. Ni sovall de cotxes, ni autobusos, ni res, res. Sí, feia por. Bueno, a mi em fa por. A més, jo n'havia vist mai a la vida, he vist la plaça de la Catedral i la Via de Lletana, a les 3, si pico de la tarda, tan buida. Feia pena. Bueno, a mi, feia pena. Bueno, hay en calles que sí. Yo en mi calle salíamos a aplaudir a las 8, la gente nos saludábamos, siempre hemos hablado más. Yo salí a tomar el sol por la mañana, cosa que ahora no salgo, pero por la mañana ha tomado un gratuito el sol. Y bueno, la verdad es que nos hemos visto más los vecinos, a veces así, hablando por los balcones. Sí que ha habido en calles que han hecho vingos, tengo una amiga que en su calle hacía vingos y era más alegres que nosotros. Yo cada día, pues, con el móvil nos hacíamos videoconferencias, vi a mis nietos, y aparte, pues cuando salíamos a aplaudir, desde mi casa, desde mi balcón y el suyo, nos podemos ver. Entonces, pues, nos decíamos, hola, y eso, y así, pues... Nos veíamos por el balcón. Bueno, al migdia, potser sí, mirava les notícies, però necessitava desconectar una mica de tanta pandèmia i tant coronavirus, virus, o com s'anigui, i jo no necessitava alguna pel·lícula o algo que m'agradés. Sí, sí, no és que sigui molt entusiasta de la tele, però sí que era la manera, també, de distreure-ho, sinó que ja m'explicaràs. Així ho dius. Vaig tenir dues visites de la meva filla i un del meu fill, dos vegades que he anat a comprar i una vegada al metge, en quatre mesos, no en tres, perdó. Va ser una miqueta dur. Sí, va canviar molt, perquè, clar, les meves filles ni una tenia escola. Bueno, ho feia tot a casa. L'altre no tenia a la universitat, les classes totes eren on-line, el meu marit, la feina a casa, i llavors jo era l'única que, diguéssim, marxava a fora a treballar, treballava fora de casa. Ells ho feien a dins. Però, bueno, en part, et dic una cosa, sort que marxava. No ho sento, perquè jo, als quatre, 24 hores, seguides, jo no sé si agraeix. Jo no ho hagués aguantat. Terrassa, tiràvem molt de terrassa, eh? No sé, era com una válvula d'escape, no? Sorties a terrassa, a dinar el millor si feia bon temps, perquè, clar, ens van ganchar fred, també, i pluja. Recordo molts dies de pluja. De fet, hem parlat amb veïns i veïnes que mi els coneixia. Dels balcons del carrer d'allà, ni els coneixia, però, bueno, ja ens... Quan sortíem a plaudir a les uigues, ens saludaven, eh, la iaia dalt teníem la iaia independentista, la iaia dalt, després teníem la morena, aia... Vull dir, bé, i et dic que m'ha agafat fins i tot amistat amb gent que fa anys que vius allà i no els havies vist mai. Que la gent estava tancant, havia molta por, no se sabia el que havia de passar. Els preus del país van baixar amb picat, perquè ningú comprava, tenia molta por, una de les mercats estaven buits, i no va bé manera de que pujés el preu del país, me la deixen picat, el preu. Vam tancar els restaurants, perquè no acudia la gent, van tancar moltes parades del mercat, a veure, després, a poc a poc, es van anar recuperant. La gent, els paixatells, en comptes de vendre la botiga, es van dedicar a portar pis a les cases, fem bosses o fem paquets, i es porten a les cases particulars. La gent s'ha hagut d'anar buscant la vida. No és que estan tancades les botigues, estan tancats els restaurants, els restaurants que estan tancats. Va bé Xaval, una empresa del port que va contractar els cuiners per filatjar el peix, llavors amb el peix net posat en caixes de pòrex, posat amb bosses, els va repartint a domicilis particulars. Si els va donar feina als seus empleats, que anaven repartint per restaurant, no va fer-ho tot per sort. I amb aquests cuiners que estava a l'amertó, els va ajudar treballant una mica, puguem filatjar peix per les cases, i això els paixatells van fer el mateix. Van treballar tancats i després es reparto, van treballar el doble. Jo venc peix al mercat de Santa Catalina, i aquest temps de confinament, quan la gent no podia anar a dinar ni a sopar enlloc, van incrementar la venta 3 vegades més de normal. Van potenciar molt el servei a domicili, i les ventes es van disparar moltíssim. Tenien molta, molta, molta feina. Tot és una amiga, llegeu un missatge que hi havia... Si hi havia algú que tenia màquina de coser, que si podíem fer mascarilles per ajudar la gent del barri, i també, a part d'això, llavors, més aviat, van dir si podíem fer bates, perquè no tenien aquí, en el cap barceloneta, i en la residencia de ancians, de la barceloneta... La NS, tinc una companya que em va dir, si saps cosir, pots fer mascareta, d'acord. He començat i m'he animat. De bates, 100, i de mascareta, 180 o així. Sí, les dues coses, perquè si no faig això, tant cada casa que faig, no puc fer res més que això, i a més, satisfacció també, molta, de fer alguna cosa. Llavors, demanaven persones que tinguessin màquina de cosir, o sigui, per cosir mascaretes per la gent del barri. Llavors, com que tinc la màquina, se'n va xoferir. El que no tingués molt temps, però vaig intentar fer 50. I, com que em van dir que era per la soixessia de veïns del barri, per botigues, per el mercat, llavors vaig pensar, doncs sí, ajudarem una miqueta i amb el que puguem. Nosaltres vam veure que teníem un problema. El 15 de març, entre l'estat d'alarma i el confinament, i nosaltres teníem, al dia 18, un repartiment d'aliments que havien d'atendre, sí o sí. Els receptors d'aquest repartiment d'aliments són gent gran, que habitualment van a l'església evangèlica, que té un projecte entre l'església evangèlica i nosaltres, i l'Associació de Barcelona té alerta, llavors aquesta gent va a l'església a recollir els aliments amb els seus carros de la compra. I van, com estava el confinament, van saber que la gent gran no podia de cap manera sortir de casa. Llavors, tampoc tenien voluntaris, perquè, a més a més, gran part dels nostres voluntaris també són gent gran, i, per tant, teníem que atendre un repartiment d'aliments al dimèrcle seu, el dia 18, necessitaven un mínim de 20 voluntaris i teníem dos o tres, i, per tant, van cridar les entitats veïnals més implicades en el pla comunitari per dir-los, tenim un problema molt greu, ajudeu-nos. I d'aquesta reunió que es va fer el darrer dia que es podien fer a reunions al centre cívic, es va fundar, es va promoure la xarxa versoneta solidària. Imediatament van fer cartells i van fer córrer la veu que teníem en aquesta necessitat de voluntaris i que era molt urgent, i la supeça és que al dilluns ja teníem com un grup de 30 o 40 persones que s'havien afegit com a voluntàries. Un cop passat, esperem que definitivament, confinaments i estat d'alarma, hem detectat que hi ha molta gent que abans no tenien necessitats econòmiques i ara les tenen. Per què? Perquè s'han quedat, bàsicament, en natur, en algun cas, perquè estan en ERTO que encara no han cobrat, però sobretot és persones que tenien una feina i s'han quedat a la turna. Llavors, nosaltres estem detectant aquestes situacions i estem buscant la manera d'establir aquesta xarxa de solidaritat a tota la barri en la mesura de les nostres possibilitats. Bueno, yo a lo primero estuve enferma, no para estar en un hospital, pero sí que estuve unos 12 días o así mal con todos los síntomas, no sé si fue o no fue, porque no han hecho la prueba, pero bueno, mi hijo me traía la comida, porque como yo estaba mal, pues él me traía la compra y yo no salía hasta mes y medio o dos meses. És que no pots controlar-ho. Tinc dos marines que van a mètroca de dia, que veuen a Sanadrià, no veuen a Quirozari, per molta mascareta que portin agafant el transport públic. No sé, després tu no pots controlar amb qui no és tant, a bordo podran estar amb mascareta. Fas el possible perquè no hi contacte ningú, però i si l'agafa la meva dona, és que jo què sé, i si l'agafa els meus fills que van pel carrer. Si no pots controlar, és una cosa tan incontrolable que... I ara, clar, a l'agafa un mariner, els altres que han estat a bordo amb ell, no tenen pas a fer la prova, però són els síntomàtics, i rebuta aquest confinament al barco. Hòstia, estem cagats. Sí, bueno, a mi personalment, a mi me tenien que fer una intervenció el 14 d'abril, i l'han aplaçat. I encara estic esperant a veure què em diuen. Fa mesos, tres mesos o quatre ja. I no és qualsevol cosa, que és un petit tumor que tinc. Tinc una mica de por per si avança o creix, això m'ha afectat molt. Després tinc una germana que ha mort al llei de Covid. No he pogut anar a veure ni res. I és una miqueta trista. Em vaig emocionar molt, també. Perquè, clar, jo, el passeig marit, ja ho sé, el tinc a prop de casa, i a vegades dic temps que ni vaig, sobretot a l'hivern. Però és igual, està allà, no? I, com que tant de temps, va ser més i pico a dos mesos que m'ha estat, sense no apropar-me, quan vaig arribar i vaig mirar per la barana, em va agafar ganes de plorar, vaig pensar, holins, és que... Com siguis? Em necessitava. Necessitava veure el mar. Em vaig emocionar molt. Primera vez, a lo primero, en seguida que pudimos, primero con mis nietos y con la familia, una cena. Porque habíamos pasado aniversarios de boda, cumpleaños de mis nietos sin poder celebrar, y entonces estuvimos en casa comiendo, con todo abierto como hacía calor, con todo abierto y con la distancia tengo la casa, porque no es pequeña, entonces pudimos estar comiendo juntos, y la verdad que fue muy reconfortante. A molta alegria. La primera vegada que vam poder prendre una coseta aquí al passeig, molta alegria. El que passa és que la gent és inconsciente, anava molta gent sense mascareta, i a mi em feia molta por. Però hi havia gent més gran que jo sense mascareta, i això no trobo gaire bé. Suposo, perquè creien que no era res, que això passaria en dos dies o tres, suposo, però jo ja veia des del primer moment que això era molt, molt gros. Hem pogut acudir més. Ens hem vist la de la Carles, la gent del barri, que feia temps que no ens veiem, que estaven tots amagats entre la massa dels turistes. Les platxes són per nosaltres, ara els bars eren per nosaltres, que costava molt trobar un bar, costa molt trobar un bar, perquè vinguin la gent del barri, que tot està ocupat pels turistes. És curios, però hem pogut retornar allà on anàvem de petits. No sé si és bo dolent, però suposo que per aquest restaurant és dolent, però per nosaltres ha sigut molt millor. Una meravella.