 Man kan jo kun glæde sig over, at lykkeforskningen viser, at vi har mange lykkelige danskere. Men som psykater er det faktisk noget overraskende, fordi vi jo beskæftiger os med depression og angstlidelser hos lykkelige danskere. Og det er særligt overraskende, fordi der er så mange mennesker, som lider af depression og angstlidelser. Jeg har givet her et forængeligt billede, hvis vi på et givet tidspunkt siger, hvor mange danskere har en depression, så er det 200.000 mennesker. Og i løbet af livet ved 15% får en depression, og i mange tilfælde kan det være med et langvarigt kronisk forløb. Og hvis vi tilføjer angstlidelser, så er tallene næsten endnu højere. 300.000 mennesker har angstlidelser. Og det er så højt forekomst, at jeg vil sige, at der er tale om psykiske folkesydomme, som vi må beskæftige os med. Og jeg vil senere forsøge at sætte det relation til denne lykkeforskning for at se, hvordan det kan passe. Nu er der mange mennesker, der tror, at depression og angst er noget relativt banaltere. Det er det nu ikke, fordi hvis man undersøger mennesker, der lider af depression eller har en angstlidelse, så er det noget, de dører med på forskellige måder. Det er pine full faktisk. Livskvaliteten nedsættes. Det er depressiv, og der er en særlig risiko selvmord. Men det store problem er, at det er svært at fungere i dagligdagen i familien eller på arbejde, hvis man har angst eller depression. Og der er store samfundsmæssige udgifter i forbundet i forbindelse med sygemælling, og det jeg skal vise her førtidspension. Det er en lidt indviklet kurve. I kan se en figur her, men jeg vil illustrere, at i kan se hvor mange procent der får en validepension, i forhold til hvad det er for sygdomme. I kan se kraftsygdomme tegner sig for under 10 procent. Den helt store gruppe er psykiske lidelser, og der er yderligere at være en stigning i de senere år, og så leves af næsten 50 procent af de validepensioner, der i dag gis førtidspensioner, som blev mere præcist heder. Det er på grund af en psykisk lidelse. Så det er jo mærktigt, at der samtidig er denne høj rapportering af lykke. Og det der er sket i dag, det er måske en samfundsindring, der gør, at vi bliver meget mere fokuseret på depression og angst, end man tidligere har været, for uden at gå i detaljer med historien, hvis vi ser på psykiatriens første 150 år, der var fokus de svære sentsygdomme. Og hvis vi ser i de sidste 50-60 år, så er det ikke de svære sentsygdomme, der hedder psykose alene, men i højere grad, netop angst og depression, som fylder meget. Og det gør, at jeg i dag taler om, at vi faktisk har udviklet et behandelsamfund i Danmark og i Vesten. Hvis jeg nu kigger lidt mere på de psykiske folkesydomme, så er der mange, der netop tror, at det er relativt banalt at have depression eller angstlidelse. Men det er det altså ikke. Når vi taler om depression i psykiatrien, så er det noget, man har i mindst et par uger. Det er ikke en enkelt dag, man føler sig lidt trist eller uablagt. Man er nedtrygt, man har nedsat lyst og interesse til det, man plejer at sætte pris på. Man er træt, man har svært ved at tage sig sammen. Det går ud over selvtilliden. Man synes ikke, at man durer til noget. Man bebrejder sig, at man ikke er i stand til at bidrage bedre i familien eller gennemføre sit arbejde på en tilfredsdelende måde. Nogle mennesker synes, at det er så håbløst, at der kun er en løsning, at livet må have en ende. Nogle gange begår det i det svære selvmord. Et særligt generende er, at det er svært at koncentrere sig og tænke. Det er ikke kun det, at humøret er dårlig. Det er sådan en følelsesmæssig, men det er også det, at man fungerer dårlig og intellektuelt. Når man endelig vil have lidt ro for at sove, så sover man dårlig og vågner tidligt om morgenen, og man har mistet arbetiden. Det, der er fascinerende, er at spørge om, hvorfor i et moderne velfærdssamfund er der så meget en psykisylighed? Er det en typisk, som jeg nu har forsøgt at illustrere her ved depression? Der er fokus i disse år på at prøve at forstå, hvad der sker i hjernen. Det er utroligt fascinerende området. Jeg prøver at illustrere. Det er lidt enklere, men det, der er det interessante, er, at her har vi panelappen, og her har vi de dybe dele af hjernen. Stemlingsleger og angst er i særlig grad styret af processer i den del af hjernen, men hele hjernen fungerer sammen. Så det er ikke kun, at man kan ikke lige pege i steder, og sige, hvor sidder depression, og hvor sidder angst. Det er et meget bråde billede, som er fascinerende og afklare. Og angst, som nogle mennesker siger, er den usynlig. Nej, det er selvfølgelig ikke, hvad angår. Det, jeg kalder den normale angst, for det er selvfølgelig medfødt. Hvis vi går ned på stranden, og pludselig kommer der sådan en far ned hen, så nytter det jo ikke, at man sidder og siger, Hvor nævr er den? Fint kan jeg videre om den her børste tænder i dag. Der skal man jo reagere kraftigt med det samme, og det gør man også. For øjeblikligt aktiverer man både en særlig følelse af intensiv ubehag, og hele kroppen kommer i aktivitet. Man står, ryster hjertet banker, og man overvarer ikke sine handlinger meget. Man flygter vel fra denne her frygtige situation, og man analyserer, hvad der sker, hvad det er for nogle situationer. Kan jeg risikere, at det sker igen, så jeg i disse tæretider går ind i stedet, hvor der måske er en risiko, så begynder man at spekulere. Det, der er problemet for mennesker med angstledelser i det moderne samfund, er, at det ikke de situationer, de udvikler angst eller oplever angst. Det er, at de går ned i supermarkedet, og det virker jo fuldstændig bizart, at hvis man rækker hånden ud efter en pakke myslig, så får man et angstanfall. Ellers, hvis man for eksempel skal tage ordet på arbejdspladsen, eller på anden måde sammen med andre mennesker, man så oplever, at man forstår set de samme reaktioner i samme intensitet, som drejet det sig om denne farlige situation. Og det virker fuldstændig uforståeligt og pinefuldt, og netop er med til også en nedpryd selvtillid. Men det kan blive endnu værre, for det er jo vildt kort, og det har altid været ikke noget nyt i, at der er naturkatastrofer. Men man kan sige, at det moderne mennesker er udsat i dag for både naturkatastrofer og en række andre belastninger, kristildtagelse, voldtægt røveri, trafikulykker og andet, eller voldsomme forandringer i den sociale verden. Og det kan udløse en særlig angstledelse, som hedder posttraumatisk stress, altså følger til et voldsomt travme. Og det er jo vildt kort, for det moderne mennesker, at udsættes for noget sodans. Og det vi prøver i dag i forstående at forstå, det er, hvad den sker hele dette samspil, mellem de yderforhold, der står yder stress her, større livsbegiven hedder travmer. Og så det oplevelse, det enkelte menneske har, er angst og depression. Og den advær, det fører med sig, for eksempel at flygte fra det eller ved depression, trække sig ind i sig selv og sidde derhjemme uden at kunne foretage sig noget. De fleste mennesker, men nok tror, at det er det vigtigste, de yder og belastninger. Men der er også et væsentligt forskel mellem mennesker, individuelt forskel i sårbarhed. Og noget af det er faktisk afligt betænget. Så der er mennesker, som er meget mere sårbar end andre. Og det gør det selvfølgelig vanskeligere endnu, at kunne leve under ændret livsvildkårter, virkelig af dramatiske. Og der er også mange mennesker, der glemmer, at depression kan se som et følte til en række sygdomme. Og der sygdomme er jo lemelig sygdomme, for eksempel er hybige. Men så er det jo klart, at det er svært at undgå, at der kommer noget forstyrrelse. Og det er det, jeg kalder hernede, at der kommer et fysologisk respons, som ikke er hensigtsmæssig. Og det vil jeg lige gå lidt mere detaljer med. Men at det er mere for at sige kompleksiteten i alt det her, at man kan ikke forstå angst og depression uden at forstå hele det her samspil. Og hvis jeg nu lige tager denne her figur ud og tager min hjerne frem igen, så er det det fysologiske respons, der står meget forsigtigt herinde. Den forståelsmæssig opgave er at prøve at sige, hvad der skal ind i hjernen. Og det, der er så fascinerende i disse år, er, at man begynder at forstå mere og mere, blandt andet også ved at inddrage stressreaktioner ned til her, der tegnede en binyre. Der har været meget fokus på binyrendes produktion af stresshormoner, og hvad stresshormoner kan bidrage med. Men pointen er, at vi indenfor visse belastninger faktisk godt kan tilpasse os, uden at det går ud over vores trivsel. Vi udvikler ikke angst og depression. Men kommer vi ud over visse grænser? Det har jeg skrevet her som fysologisk uligevægt. Det kan være overaktivitet eller underaktivitet af nogen systemer. Det, der så sker, er, at så oplever man det selv subjektivt som depression og angst. Og eller ændrede tænkning, det hænger meget til et samme. Så når vi i dag kigger på de klare folk kommer med, så prøver vi at forstå det ud for den jernemæssige baggrund og yderligere ud fra hele det samspil, der er mellem individ og samfund. Det er sådan i dag, at man kan gå yderligere ned i detaljen. Her er vi i vores jern igen og har tværslittet. Nu er der tegnet nogle nervebaner op. Det er fordi, at man har haft voldsomt fokus på signalstoffer som seotonin. Fordi man har kunne karakterisere helt ned på det molekulære plan. Her ser jeg i to nerveceller, der taler sammen. Det gør de ved hjælp af frikørelse af seotoninmolekyler i det her tilfælde, der tages tilbage. Det, der er på enkelne ved at vise det her, er, at de moderne lavedmidler kan gå ind og normalisere den signaloverførsel, hvis den er blevet forstyrret, hvis jeg siger, at det er meget enkelt. Men når vi bruger medicin, er det fordi, vi har fået kenskab til, at det kan normalisere nogle af de grundlæggende fysologiske forstyrrelser. Så når jeg vinder tilbage til behandelsamfundet, hvad er det, vi kan tilbyde i dag, og hvorfor har vi et behandelsamfund? Det har vi, fordi vi netop kan hjælpe mennesker, som har angst og depression. Det kan vi gøre ved hjælp af psykofarmak her. Vi kan også gøre det ved hjælp af psykoterapi, hvor det isærlig grad er kognitivadfast-therapi, hvor man ændrer tænkningen og adfægeren. Og selvfølgelig også ved at tilpasse de sociale forhold, som de syge lever under og giver nogle skåne, vildtkår eller måske førtidspension. Så det, som behandelsamfundet i dag kan tilbyde, og hvis jeg går tilbage til den figure, som jeg nu har vist før, så kan man sige, hvor er det, vi griber ind i dag? Hvad er det, vi forsøger at normalisere? Hvis vi tager psykofarmaka, så er der tale om, at det normaliserer den fysiologiske forstyrrelse, eller nogle af de fysiologiske forstyrrelser. Hvis vi derimod ser på psykoterapi, så er det mere det adfagsmæssigt, og de tanker som personer med angsterdepression, har, som man fokuserer på, og forsøger at ændre på en rationelt måde. Og så er der ikke nogle modsætninger mellem psykoterapi og medisinsbehandling, hvis I kan se, de griber ind på forskellige leder i dette komplekse netværk. Og selvfølgelig igen, at de forskellige sociale tiltager i sygemælling, førtidspension eller hvad man nu vælger, er selvfølgelig at prøve at minimere nogle af de belastninger, som er med til at skabe angst og depression. Og vi har alt for meget i det senere hørt, at medicin var en forkert at bruge i behandlingen. Og det er jo for denne model en forkert opfaltelse. Der er som sagt ikke nogle modsætninger mellem medicin, og psykoterapi behandling, svært imod kombinerer vi det jo ofte, for at få de bedste resultater. Og der er voldsomt forskning i, selvfølgelig at få både bedre psykoterapi metoder, bedre psykofarmakologiske metoder. Og det fører mig så frem til, helt den debat, der har været i de senere år, om netop behandler samfundet, og de psykiske ledelser som angst og depression. Og det, der er fokus i vores måde at gribe det an på, det er, at fokus er det enkelte menneske. Altså det menneskesyn, vi har, det er at hjælpe mennesker, som har en psykisk ledelse. Uanset kan man sige, hvad årsagerne er, og i visse årsagerne har vi jo ingen mulighed for at ændre. Naturkatastrofer kan vi ikke ændre. Men vores håb er, at vi kan hjælpe med at menneske i ledelse, og dystfunktion, altså dårlig funktion i dagligdagen. Nu er det jo ikke sådan, fordi det har man i debatten diskuterede. Jeg har længe en risiko for, at alt ubehag gørs til sygdom. Jo, det er der selvfølgelig. Og der er der en meget grundig forskning, der forsøger at diskutere, hvad vi kan kalde sygdom i dag. Og det er en forstyrrelse af nogle grundlæggende mekanismer, hvis vi snart om de psykiske ledelser, inden for fødelser og tænkning. Så er en værd, selvfølgelig, hvad kan I ikke kalde kriminalitet for sygdom, for eksempel. Det kræver en langt mere faglig diskussion. Og de diagnoser, vi i dag bruger, de skædter, som der står her, og være fagligt med ledet, det betyder, at man skal internationalt have forsket så meget, at man er enig om, hvad der kan kaldes en psykisygdom eller ej. Ellers ville det kunne give andet intimisbrug, og ukritisk brug i det hele taget. Så det vil jeg bare understrege, at når vi i dag har det, det behandles samfund. Så er det selvfølgelig, at vi har gået holdepunkt, og vi skal blive for, at der forlægger nogle forstyrrelser, nogle grundlæggende processer i vores hjerte. Vi kan hjælpe med. Og så kan man selvfølgelig spørge sig her til sidst, lidt om, hvorfor er der så så meget psykisk syglighed. Og det er jo ikke lidt at svare på det, og når jeg viser tilbage, der peger på den komplekse model, hvor der både er noget med særlige diskussioner, hos den enkelte, særlige sårbarhed, der er samfundsmæssig, der er naturkatastrofer, der er mange andre faktorer, så er det klart, at der ikke er noget enkel svar. Men vi er selvfølgelig undåret os lidt over, hvorfor der er denne store, og den høj forekomst af psykiske lydelser i velfærd samfund. Og jeg er nogle af de, som jeg synes er særlig interessante, det er nogle overvejelser over netop vores hjerte, at den hjernemæssigt er den jo 50.000 år gammel, og der er mange, der siger hjemme, at vores hjern overhovedet udviklet til at kunne klare, de vildt korv, vi lever under i dag. Og nogen har fremstættet, at det hedder mismatchhypotesen, at der netop er en uoverindstemmelse mellem vores hjernes kapacitet, til at fungere i moderne samfund, og så deres kompleksitet. Og når vi derfor har disse forstyrrelser, så er det som udtryk for, at vores hjerte ikke kan tilpasse sig de vildt korv, vi lever under. Nu er løsningen selvfølgelig ikke, at vi skal leve tilbage på stenalderniveau, det ville være naivt, og det tror jeg ikke nogen kunne forestille sig. Men det er selvfølgelig noget, der giver andet en til eftertanke, og derfor mener jeg, at hele denne forskning, jeg har kort omtal her, har det, jeg kalder en politisk filosofisk dimension, som jeg savner meget, at man får diskuteret, hvordan det kan være, at de samfundsforhold, vi lever under, at de fører så meget tydelighed til sig. Og en ting, som jeg for eksempel personer meget bekymret over, det er udsikten til, at byer bliver større og større. Man forventer jo kæmpe by samfund med 40-50 millioner mennesker, indenfor de nærmere tier. Og der er meget en forskning, der tyder på, at netop et byssamfund er så komplekst at leve i, at det kan føre til højere forekomst, angster, depression, og for at se ved det også i nogle sindsledelser, som skiterifronik. Så denne forskning skulle gerne illustrere, at der er mange nivåer i den, og mange ting, der skal diskuteres, men ud for en eller anden farvelig baggrund. Og det fører mig tilbage til hjemmen, at det er så hovedet til at forstå, når lykkeforskningen viser, at der er så høj forekomst af lykkeblandt danskere. Og det kan jeg selvfølgelig godt forstå, fordi i Danmark er et dejligt land at leve i sammenlignet med mange andre samfund. Og jeg tror også, at vi har i Danmark en større forståelse for psykisk lidelse, større accept af det, og der har været en nedbrydning af fordåringer i de senere år, som er kledelig. Og der er også en erkendelse af, at selvom vi får angst og depression, så har vi i dag via vores forskning fået gode metoder, både til at behandle, men som også til at forbygge. Og det at leve i et velfærdssamfund, gør jo, at selv jeg ikke på noget måde skal idealisere eller idealisere det at få førtidspension, eller andet, der gør trods alt, at man kan leve i et rimeligt liv. Men hvorom alting er, der er et sociale sikkerhedsnet, som jeg tror, man må inddrage også i forståelsen af, hvordan danskerne kan være så lykkeligige. Fordi jeg tror ikke, de bare renner rundt og lykkeligige på en dum måde. Det er erkendelsen af, at trods den kompleksitet, vi lever i, så har vi evnet at skabe et samfund, som vi trods alt synes råmer høj grad, at lykke samtidig med, der er denne høje forekomst af psykisk lydelse, som vi selvfølgelig håber, at vi kan få mennesket ganske afgørende i de kommende år. Hvis nogen skulle have ønsket om mere viden, så vil jeg henvise meget til psykiatrifonden, som har lavet kolosalt arbejde for at udbrede kenskab til psykiske lydelser, og som har et forlag, der udgiver en række fremragerne, også et grafisk meget smukke bøger om psykisk lydelse og på et niveau de fleste mennesker vil kunne læse uden de større forudsætninger. Hvis nogen har sat interesseret i vores forskning, så vil jeg tiladre mig at vise Center for psykisk forskning, deres hjemmesider, henvise det her til, og jeg var også skamløst anbefaling bog, jeg selv har været med til at redigere for dem, der vil gå endnu mere i detaljerne, fordi det er derfor de særlige, interesserede klinisk nødsykiatri fra molekyle til syddom.