 Bon dia. Abans de començar, volia agrair els organitzadors de l'acte, a la vicerectora de Cultura, la Raquel Bouso, i la proposta de convidar aquests en Jean-Françà Prevant, com a dramaturg, hi ha peplanes com a actor de l'obra que avui parlarem, també els del saco que ens han ajudat a organitzar l'acte, i primer de tot volia comentar que des de la facultat d'Humanitat és un gran plaer poder col·laborar des d'uns estudis així més acadèmics a la vida cultural de la ciutat, que hi hagi aquest transbassament. I des d'en concret, la signatura de pensament modern, és tot un regal, ja que fem molt de risc o poder-los treballar d'aquesta manera, d'una manera tan viva i podem discutir amb aquests homes de teatre perquè tots dos coneixen molt a fons el teatre. Primer de tot faré una breu presentació d'Aix2 i després ja començaré a fer els preguntes i en el moment en què vosaltres també vulgueu participar, tal com vam quedar oferint així. Jean-Françà Prevant és dramaturg, actor de teatre i de cinema, director de teatre, afondat diverses companyies de teatre, estat professor de conservatoris d'art, estat membre i president del sindicat francès de directors de Sena i estat director tístic de diversos festivals. Com a dramaturg, el seu primer espectacle que s'estrèn al 1970 és Volter Esfolí, les bogeries de Volter, que són un conjunt de textos de Volter, combatius contra el fanatisme, religiós i polític i que va estar 3 temporades en Cartagena i després encara hi va tornar el 88 i el 2007. El 1991 és quan escriu l'obra de la qual avui parlarem, Volter Rousseau, la disputa, que va dirigir i interpretar en el paper de Rousseau en un gran èxit perquè l'obra es va fer durant 5 temporades a París, en diferents teatres, i més tard faria també el paper de Volter. L'obra va tenir també un èxit internacional, s'ha interpretat a Alemanya, a Bèlgica, a Luxemburg, a Òstria, a Itàlia, i el 2016 és quan en flutats, el director Jose Maria Flutats li proposa de fer-la a Madrid i, ja amb França Prevan, la reescriu, en retalla a trossos, hem desenvolupat uns altres, que és la versió que nosaltres veurem a Barcelona amb traducció de Salvador Oliva. Pel que fa a Pep Planes, ell va estudiar l'Institut del Teatre de Terrassa i, de seguida, es va integrar a la companyia de Jose Maria Flutats, va participar en els espectacles a Cyrano de Bergerac i el d'Espartà de la Primavera. S'ha format també a França, a París, on va residir un temps i va treballar amb importants directors de teatre, entre els quals Matía Lengov, Jean Gainó, Lluís Pasqual, i Filipe Gullier, va estar vacat per la Universitat de Wisconsin, als Estats Units, i va fer un màster al Professional Theatre Training Program de Milwaukee, on va participar en nombrosos espectacles. En el món del teatre, ha treballat amb directors de primera línia, com Calixto Vieito, diverses vegades amb Jose Maria Flutats, amb Lluís Umar, amb Carme Portachelli, amb Marial Garcia Valdés, amb Jose Maria Mestres, amb Averg Folk i un llargíssim etcètera. Ha estat també ajudant de direcció i ha compaginat el teatre amb la televisió i el cinema. Bé, doncs ara formularé això, 3 o 4 preguntes. Anem per ordre, però en qualsevol moment que vosaltres vulgueu, podeu també xacar la mà i participar. La primera pregunta és més general i té veure amb una obra que parla de filosofia. Per tant, té veure amb aquest pas de la filosofia al teatre, perquè, a Jean-François Prevant, a més de l'obra Volters Folís i d'aquesta que parlem avui de Volter Rousseau, ha escrit l'obra Camí, Sartre, etcètera, i amb la Sara Sànders ha escrit Didegó Circus. Aquest traspàs de la filosofia al teatre, d'un discurs tan teòric i elaborat a la representació escènica, quines dificultats presenta. Com es pot aconseguir que no sigui un text massa concentrat? Com es construeix perquè l'espectador ho pugui anar seguint i gaudint? Aquesta pregunta és per a la Jean-François Prevant. La pregunta és com escriure un text a propos de Volter Filosofi. La pregunta és com escriure un text sobre autors filosòfics. Ok. Jo vais essayer de respondre. Per a mi, és molt senzill, perquè jo no soc un autor. Jo soc un actor. És un actor. J'he escrit com un actor. És a dir, que jo he fet el conservatoire nacional a París. Sí, i per tant, escric com un actor, perquè he fet, per exemple, el conservatoire nacional de París, el conservatori nacional de París. Jo no sé com s'hi passa, però si volem viure de l'autre etietat a França... I per tant, no sap com funcionen les coses aquí, però quan a França voleu viure del vostre ofici... Si ets acte, i si no et fas séries a la televisió... I si sou actors i no feu séries per la televisió... ...vou embrassar la totalitat de la feet teatral. Heu de barcar la totalitat del fet teatral. I, quan sóc sortit del conservatoire, no he volgut esperar que el telèfon soni. I quan he sortit, quan he acabat el conservatori i la meva formació, no he volgut estar esperant que em truquin per telèfon. I, doncs, he essayat, no només de jugar, però també de treballar sobre el material que he jugat. I, per tant, he intentat no només fer papers, però també de treballar sobre el material que s'amofaria. Perquè, molt sovint, els autors, quan escriuen, es senten molt aïats. Si ets acte, quan escrives, penses en el públic. Però, quan un és un actor, penseu molt, quan un interpreta pensa molt en el públic. Donc, je pense que vous avez plus la sensation du rapport avec les gens et de la façon qui puisse comprendre. I, per tant, teniu més la sensació de la relació amb la gent i de la manera que tindrà aquest públic d'entendre. I, maintenant, pourquoi Voltaire i pourquoi ce genre de... C'est un hasard. Clar, ara la pregunta és per què Voltaire, per què Rosso, i això és un hasard. C'est un hasard. Jo treballava, après la sortie du conservatoire, jo treballava en un teatre dans la banlieue de Paris a Boulogne-Biancourt. Jo treballava en un teatre, quan vaig acabar els meus estudis, a les afores de París, unes afores que es diuen... Boulogne-Biancourt. Boulogne-Boulogne. Boulogne-Boulogne-Boulogne. I, jo feia, també, l'animació escolaire, és a dir, anar a les escoles, a les universitats. Per parlar de teatre. Per parlar de teatre. I, un dia, el director m'ha dit que hi aniria a obrir, en el teatre, un petit sala de son place. Un dia, el director d'una escola em va dir que aniria a obrir una petita sala de teatre, de 100 localitats. Per presentar, justament, el teatre, a les universitats. Per parlar de teatre. I, un dia, el director m'ha dit que hi aniria a obrir, a escola, a estudiants. Per poder presentar teatre als estudiants i... I, un dia, el director m'ha dit que hi aniria a obrir. I m'ha dit què és el que fem, com ens ho posem. I m'ha dit que hi vols, i en equip ve aquesta qüestió de l'Axat. Jo me'l vaig promener a París, a la Sena, i a la llibertat, les bookinistes. Jo m'he passejat per París, a les avores de la Sena, on hi ha aquests llibreters de vell que es diuen bookinistes, em passejava per allà. I, toujours a l'Axat, j'he trobat un llibre de Voltaire que s'apel·lava les diàlegs filosofiques. I aniria pur a l'Axat. Em vaig trobar amb un llibre del Voltaire que es deia les... Diàlogues filosofiques. Les diàlogues filosofiques. Ce qui n'est pas une vraie œuvre, diàlogues filosofiques n'est pas le titre d'une œuvre de Voltaire. Aquests diàlegs filosofiques, et diàlogues filosofiques, no és el títol d'una obra de Voltaire, no és, és el títol del llibre, de l'editor, de l'edició aquesta que es deia aixins. Qui havia ressemblé dans ce livre des petits diàlogues que Voltaire havia écrit a propos del fanatisme. Que havia organitzat un conjunt amb uns petits diàlegs que el Voltaire havia escrit sobre fanatisme. Petits escenes, diàlogues com du teatre. Petits escenes, diàlogues com el teatre. Presque, vull dir, burlesques. Per exemple, hi ha una escena on hi ha un missionaire que es converteixi a la religió catolica i, per exemple, eren molt burlesques perquè hi havia un missionari de la Xina que el volen convertir en emparó, en emparador de la Xina. Era molt burlesques. I, evidentment, l'emparador xinès no entenia res perquè, si voleu explicar el que és la religió catòlica amb un emparador de la Xina, evidentment, no entenia res. Dicia, per exemple, que hi ha un dieu, que hi ha una trobada i que hi ha una altra. D'ella que hi havia un dieu, però en realitat tenien tres i era complicat. Era complicat. Amb un anjo que hi havia, que hi ha la folla i el seu d'exprim. Un ans el que venia que era l'espritzant, però era molt complicat d'explicar aquesta qüestió. L'emparador de la Xina que intenta entendre es tornar a bots. Hi ha moltes escenes molt divertides i un altre exemple d'elles. Un diàleg entre un gai i una gallina. O en un galliner. Ells se plenen que van a menjar per les homes. On es queixen perquè els menjaran els homes. I que això és molt cruel. I el cop diu a la púl, no te'n faci res, i es menja entre ells. I el gai li diu a la gallina, tu no pateixis perquè també es mengen entre ells. I, encara, a nosaltres, i a nosaltres ens menjen per alimentar-se. Però ells es maten entre ells per les idees. Totes aquestes escenes còmiques borlesques les he reunit en una sola pièce, que s'apelia doncs Volter Foli. Les ha reumides en una obra de teatre anomenada Volter Foli. I això és molt antic, perquè estem parlant del principi dels anys 70. I a París, a l'època del 70, era l'exclusió de cafè teatre. I en aquests anys, als anys 70, a París era una època de nasament, la sortida de molts cafès teatres, cafè teatre. I aquesta pièce, doncs, aquest espectacle, que va ser la primera posició, va tenir molt de succes, és a dir, que va ser reprisa en cafè teatre. Aquesta obra va tenir molt èxit en aquest moment. I ha estat interpretada en aquests cafès teatre i l'han presentada un mes de 3.000 vegades. I per tant, estic ple de reconeixement envers de Volter. L'hi vec moltíssim. Perquè m'ha acompanyat tota la meva vida. I avui, a França, en aquesta obra, Volter Rousseau, en la disputa, la disputa faig el paper de Volter. I avui, a França, en aquesta obra, Volter Rousseau, en la disputa, a França faig el paper de Volter. Voilà. Jo puc encore un tipus de mot. D'acord. Sí, sí. Ok, doncs, après, et posaré les qüestions. Després, fareu preguntes, però vull afegir un parell de coses. Com en expliqués, com en expliqués el so de Volter Rousseau? Com expliqués... Com expliqués... He parlat de Volter Sfoli. Vull explicar com vaig passar de Volter Sfoli a Volter Rousseau. Vull explicar com ha passat de Volter Sfoli a Volter Rousseau, la disputa. Perquè no és el mateix. Volter Sfoli és un muntatge? Volter Sfoli és un colatge, un muntatge... De text de Volter. De text del Volter. Volter Rousseau és un lloc que jo he escrit. Volter Rousseau és un obra que jo he escrit. Hi ha, efectivament, un passatge a l'escritura. Per tant, hi ha com un pass cap a l'escritura que és diferent. Volter Sfoli s'ha jugat molt de vegades, no només a París, però també en Torna, un poc a tot. Com ja ho he dit, Volter Sfoli s'ha interpretat no només a París, però a molts llocs, amb una gira a tot a França. Comprir, en argentina, on ha estat extradit a causa de això. Fins i tot a Argentina, on ens han extradit, l'ocupada d'aquest espectacle. Perquè a Argentina sembla que no sigui possible fer bromes amb la religió catòlica. I un dia, en aquesta gira francesa, hem estat interpretant aquest obra amb una suïtat que es diu Chonveri, on hi ha justament un museu russo. I vam presentar aquesta obra al Vespre. I amb els meus amics vam decidir d'anar a fer una visita del museu russo. Ens hem presentat el director del museu. Si ens ha dit, si hagués jugat a Volter, no l'hauria deixat entrar. Si hagués sabut que interpretàvem Volter o que vostè interpretava Volter, no l'hauria deixat entrar. I ha ajutat que a l'epot en França hi havia de billets de banc amb la foto de Volter. I va afegir que en el passat, hi havia uns billets de banc amb el retrat de Volter. I que quan la gent venia ni pagaven la seva entrada amb aquests billets on sortia el Volter retratat, els negava el pas, l'entrada. I per tant això m'ha sorprès. I dos dies després anàvem a fer la obra Ferne Volter, que és molt a prop de la societat de San Berri. I el conservador del castell ens ha dit que el Rousseau era un monstre, un idiota, un imbècil. I doncs, a la fin de la representació a Ferne, hi ha un petit monsieur que ha venut bevoir. Al final de l'obra, de la representació, m'ha vingut a veure un senyor, un senyor Baixer. I m'ha dit que m'apel Charles Viss i jo soc el director de l'Institut Volter a Genève. I per tant em va convidar a veure'l. Quelques jours après, vaig veure la Vila des d'Elis, que és l'institut Volter a Genève. I el va anar a veure, a la Vila des d'Elis, a la societat de Genève. I llavors va dir que era el director de l'Institut Volter a Genève. I el va veure a la Vila des d'Elis, a la societat de Genève. I llavors va dir que jo soc el director de l'Institut Volter, i jo soc també el president dels amics de Jean-Jacques Rousseau. És a dir, soc el director del Museu Volter, però també soc el director d'una organització que es diu als amics de Rousseau, però això no ho heu de dir. Perquè encara això està molt mal vist. I doncs, hi havia les dues petites statues, les dues petites bustes, i qui se torna el bo. I, per tant, tenia de les dues petites statues del Rousseau i del Volter, que es donaven l'esquena. I em va dir, us ensenyaria alguna cosa que poc de gent coneix. I em va dir, us ensenyaria alguna cosa que molt poques persones saben. I em va fer visitar la biblioteca i em va ensenyar els llibres que el Rousseau havia enviat a Volter, perquè cada vegada que el Rousseau escrivia un llibre, li enviava un exemplar en el Volter. I Volter es va posar en notes totes les apreciacions que es va posar a la biblioteca. I em va ensenyar els llibres que el Rousseau havia enviat a Volter, perquè cada vegada que el Rousseau escrivia un llibre, i el Volter havia fet unes anotacions de totes les apreciacions menoscrites. Molt volgats. Va per fer voir aquells moïcans, pobres imbècils, demorats... Pobres imbècils, vés a passeig... És a dir, unes anotacions molt divertides. I és a dir, qui m'ha dit, que jo no volia escriure un llibre sobre l'oposició entre Volter i Rousseau. I em va dir perquè no escrivia una obra sobre l'oposició entre Volter i Rousseau. Una cèmpe de menjament. Una disputa de matrimoni. Una disputa. Una disputa. Això que he fet. Jo mai havia escrit un llibre de teatre abans. L'histoire. Com la pièce n'he... Il fallait trouver un fil conducteur. Aquesta és la manera com va néixer aquest obra. S'havia de trobar un fil conductor. No s'hagessin de posar uns troços de Volter i Rousseau. Perquè no es tractaven aquí de posar uns troços del Volter i uns troços del Rousseau. S'havia de trobar una història. I aquest senyor, el charlevitz, el director, a qui ets de reconèixer que li dic molt, m'ha dit que hi hauria d'haver un llibre extraordinari que ha estat écrit per un universitari que hauria de llegir un llibre extraordinari escrit per un universitari Henri Gouillet, que ha creat un llibre, Volter i Rousseau, 2 portraits d'Amirò. Que ha escrit un llibre, Volter i Rousseau, dos retrats en un mirall. Avec une chose formidable, déjà, de dire que on sait que Volter i Rousseau no se sont jamais rencontrés. Amb una cosa formidable, sabem que Volter i Rousseau mai han coincidit. Per diverses reasons. La primera és que Volter era un francès exiliat en Suís. Per diverses raons. Volter, la primera raó, era un exiliat, un francès exiliat a Suïssa i Rousseau al contrari. Un suïss exiliat a França. Se sont beaucoup insultés, però en principi se sont jamais vus. No s'han vist mai, encara que s'hagin escrit moltíssim i s'hagin insultat moltíssim. Hi havia també una gran diferència d'âge. També hi havia una cosa que tenien unes edats molt diferents. Hi havia una diferència d'edat. Volter tenia 17 anys més que el Rousseau. Volter era una estrella de la literatura europea. Quan el Rousseau va arrancar la seva carrera. Volter sempre ha considerat el Rousseau amb una mica de menys preu. Volter sempre ha considerat el Rousseau amb una mica de menys preu. L'autor del llibre ha dit una cosa formidable. L'Henri Guller va dir que de totes maneres, el Rousseau i el Volter al segle XVIII no podien trobar-se o coincidir. Perquè per ell ni l'un ni l'altre eren homes del segle XVIII. Volter era en realitat un home del segle XVII. Arreu de tota la literatura, de tota la tradició. I el Rousseau era un home del segle XIX a nivell espiritual. Perquè el Rousseau va tenir la intuïció del romanticisme d'una part. Del marxisme. És el primer home que va envoltar un camp d'estaques i va dir que això és meu. El primer criminal de tots els temps és el que ha agafat un camp i ha delimitat aquest camp en unes barreres. També ha escrit... Els fruits són de tothom i la terra no és de ningú amb el qual ningú pot apropiar-se dels fruits d'una obra. I també es pot dir que el Rousseau va tenir la intuïció de la psicanàlisis i d'afreu. És el primer autor a França que ha escrit en primera persona. És a dir, en França hi ha una gran timiditat i una gran pudor a parlar de so. A França hi ha una gran timidesa, un gran pudor quan un ha de parlar d'un mateix. Parlo abans de l'època del Rousseau i les confessions del Rousseau eren escandals. Les confessions del Rousseau van ser, a les hores, una escanda. No parlem de la sexualitat, no parlem de això. No es parlava de la sexualitat d'un mateix a tothom. No es feia. Però això no ens ajudava a tenir una història. I és aquí que vaig tenir la sort de trobar la història del panflet. És una història verídica. Hi ha hagut un panflet anònim el 1765 anònim sense signatura que denunciava el Rousseau per haver abandonat els seus cinc fills a l'assistència pública. El que era terrible per a Rousseau, és que ells vivaven gràcies a la seva imatge, gràcies a la seva prestigia. Les persones el protegen. I això va ser terrible per a Rousseau que ell vivia del prestigi social i de la representació social i per tant va ser un cop dur per ell perquè ell vivia també de les relacions, de les senyores. La revelació de això que anava a l'envers de les idees genereuses. I per tant la revelació d'aquest fet anava en contra de les seves conviccions. Ha sigut com realment un cop molt dur per ell. A la suite de això hi hagués xassé de l'art on ell era en Suís. Després el van fer fora del lloc on residia a Suïssa i ell ha escrit les confessions per essayer de justificar-se de la història. I ha escrit les confessions com un intent de justificar-se o de defendre aquesta història. I en la preface de la confessions ell diu que l'autor del panflet que ningú el coneix per definició, podria dir l'autor del panflet de la confessions, perquè s'acrase a aquest panflet que hi ha hagut l'illuminació de les confessions. I en el preludi explica com ha tingut l'illuminació d'escriure quina ha sigut l'aportat d'escriure aquestes confessions. I per acabar. I per acabar. Just per terminar, qui ha escrit aquest panflet? Qui ha escrit aquest panflet? Volter ha toujours nier. Volter ha toujours dit que no és noir, no és possible. No puc pensar que jo sóc un corbo que denuncia de manera donita. No sóc jo qui ha escrit aquest panflet, deia el Volter, perquè ningú pot pensar que jo he escrit això d'una manera anònima. Però avui se sap, i tenim les proves, que Volter va ser l'autor del panflet. El panflet s'anomena Sentiments del Ciutadà i són 8 pàgines. I doncs, on sé que és lui, perquè, après la mort de Volter i de Rousseau... Sabem que és ell, perquè després de la mort del Volter i del Rousseau hi són morts a la mateixa anècdota, en 1778, el mateix any. 7 o 8 anys après, on ha decidit que el Governement francès ha decidit reunir les obres completes del Volter. Però 7 o 8 anys després, el Govern francès va decidir reunir totes les obres del Volter. Era un tasc imòs, perquè hi havia molt de coses que no s'havien de signar. Ha sigut una tasca molt gran, perquè hi havia moltes coses que no havien estat signades. Hi havia una correspondència enorme, hi havia molta correspondència, doncs on a confiar la tasca de la primera edició completa del Volter i aquesta tasca de la primera edició completa del Volter va ser encarregada a un autor francès que s'ha dit Condorcet, un autor francès anomenat Condorcet. I amb els amics, van llogar un fort castell fortificat i amb els amics van llogar un fort castell fortificat un fort castell fortificat que es diu fortificació d'aquí, castell d'aquí. I per això que la primera edició de les obres del Volter es diu l'edició d'aquí, 150 volums. I per poder establir aquesta edició completa i per poder establir aquesta edició completa on a fait venir des témoins. I per establir aquesta primera edició de les obres completes van convocar, van fer venir uns testimonis. I en particulier, el secretari particular de Volter que s'apelia Vapniè. El secretari particular del Volter que es deia Wagner. On lui a posé la question, i s'hauria fet la pregunta. L'Epenfler és veritablement l'obra del Volter. I li ha dit que sí, perquè és el meu regre de dir que sí, perquè és el meu regre de dir que sí, perquè l'he escrit jo mateix amb les meves mans. Perquè Volter tenia uns secretaris que escrivien per ell. I des d'aquest moment, el sentiment de citoyen és part de les obres, aquest Penflet és part de les obres de Volter. I per acabar amb aquest llarg preàmbol, l'idea era que Rousseau rende visites a Volter dans son château de ferner. I per acabar amb aquest llarg preàmbol, l'idea era que Rousseau rende visites a Volter en el seu castell de ferner per poder saber si Volter és l'octubre de sentiment de citoyen. I per poder esbrinar si Volter era realment l'auto de sentiment de citoyen. I per acabar amb aquest llarg preàmbol, el que dona una dimensió en aquesta obra, una dimensió en què es veu la sentència de la gent. I per acabar amb aquest llarg preàmbol, una dimensió d'enquesta policial. Perquè el públic és amb Rousseau i s'ha de saber. Perquè el públic es posa amb el Rousseau i vol com esbrinar. I per tant, aporto ara una resposta a la pregunta inicial, finalment, per escriure una obra, s'ha de tenir una intriga. La definició de l'escriptura teatral és de creuar els objectius. Teniu un personatge que vol alguna cosa i que vol alguna cosa. I de l'altre costat teniu un altre personatge que vol exactament el contrari. El Rousseau, el seu objectiu és saber. Volter, l'objectiu és que no vol que sàpiga. I el lloc on els dos objectius es creuen és justament l'escenari teatral. El lloc teatral. Sí, des de les obres teatrals del sècspir, per exemple, la misèria privada. La mansiment de l'ARPIA es diu amb les traduccions en aquí, una obra de sècspir que es diu la mansiment de l'ARPIA. A d'aquesta obra teniu una disputa matrimonial i una encuesta policíaca. Per tant, això dona la possibilitat de fer-hi en els personatges més coses. I això permet dir-ho de coses sense que sigui el menys didàctic possible. Sí, sí, sí. Sí, sí, sí, interessantíssim. Aquesta mateixa pregunta, formulada de cara a l'actor, seria... Aquesta mateixa pregunta, formulada de cara a l'actor, seria també quines dificultats presenta i com se salven a l'hora de fer un personatge en el qual no hi ha acció ni moviment i tot és paraula. Com es dramatitza quins recursos... Jo diria com una mica també... Jo crec que les paraules del Joan Ponsuà també ho porten, perquè hi hagi un obra de teatre no podria ser un contrast d'idees. Si fóssin dos, simplement parlant de les seves filosofies, no tindríem obra de teatre. El que fa que sigui una bona obra de teatre és que el que estem en conflicte són la vida emocional d'aquestes persones. I aleshores això és el que fa que tu estiguis interessat en el que els hi passen a aquestes persones. I llavors, a través d'aquí, saps el seu discurs, perquè estan enfrontats per idees, també. Però des d'un punt de vista emocional i visceral, no és un duel d'espases com si sabeu l'esgrima, que hi ha el floret i que van fent tiqui, tiqui, tiqui, és que és una mica així. Això és més com el sabre del combat dels grimes, vas a tallar, no és un joc dialèctic, sinó que és un joc emocional. Llavors, jo crec que l'hem d'agafar des d'aquí, la funció. Busques què és el que realment mou a les persones, en aquest cas, els personatges, a defensar les seves idees o a buscar un objectiu, en aquest cas, que té rossó en aquest moment, que és dir, jo vull saber si el meu mestre, la persona que tant admiro, la persona que ha sigut el meu referent, a nivell intelectual, malgrat que tinguem idees diferents, però era un tan gran pensador com pot ser que aquesta persona pugui caure tan baix, des del seu punt de vista. Amb el qual, la pulsió per defensar les idees és sempre des de l'emoció del personatge. Molt bé, sí, sí. La següent qüestió que volia obrir és que en aquesta obra, diríem que guanya Volter, o sigui, podríem dir que en aquesta disputa, Volter surt triomfador perquè el seu enginy, a l'oquència mostra bé les contradiccions de rossó, especialment en la crítica furibunda que fa rossó de la cultura. Però al mateix temps, no està tan clar. En el fons, diríem que no hi ha un clar avançador i que el conflicte passa a l'espectador, que un cop vista l'obra el fa pensar. És així? Jo no recordo això. Per mi no hi ha part d'un cor. És clar. Per mi no hi ha un pensador, un guanyador. És veritat que quan he escrit l'obra al primer cop, jo era molt Volteria, molt a favor de Volter. És veritat que quan he escrit l'obra al primer cop, jo era molt Volteria, molt a favor de Volter. I se troba que jo era més jove a l'època i jo jugava rossó. Jo, clar, feia el paper del rossó i també era més jove en aquells temps. I com la trè bient d'itè. Quan defenta un rol, en un moment, es entra a l'interior de les emocions. Com el Pep ho ha dit molt bé quan un interpreta un paper, entra a les emocions del personatge. Devant jugar rossó, al que jo havia fet, havia de fer el paper del rossó. Havia escrit paradoxalment l'obra. Fins que el Pep l'ha dit, trobava les raons que permetien de defendre i de trobar les raons per defensar coses que, de vegades, eren molt complicades de defensar. És a dir, trobar, en el sentit de la provocació, però també en el camí de l'apetiment, del sofriment, uns accessos que no hi hagués, que no hi hagués, que no hi hagués, que no hi hagués, que no hi hagués, uns accessos... Que no hi hagués, que pot fer sourir, que, per exemple, el rossó diu que cal rebuelar les famílies. Que poden ser divertits, com que, per exemple, el rossó diu que s'ha d'obligar les dones a portar un altre cop al vent. Que la femme no ha de ser cultivada, que la femella ha de ser a la cuina, que les dones no s'han de cultivar, no s'han de quedar a la cuina, no s'han de planxar la roba, o fins i tot el mita, el seu mita del bon salvatge, que és molt improbable, i s'havia de trobar d'alguna manera una coherència, de cara a la importància a la grandesa del personatge. I s'havia de trobar d'alguna manera una coherència de cara a la importància a la grandesa del personatge. Fins i tot la pensée. Fins i tot la pensée. Fins i tot la pensée. Bé, acabo el pensament. La pensée és que en jugant rossó, jo me'n vaig a aimar rossó. El pensament que tinc és que, en el moment interpretant a rossó, m'he posat a estimar-lo. Li he començat a estimar-lo. Li he començat a estimar-lo. Li he començat a estimar-lo. T'hi ha hagut què? Hey! C concentrated... L'al посмотрим a l'al可 flown. L'alала es situava per al fons estàlid. Era mare, al carrer... Era un net falecció. Era ser terriblement emocional.ボlior que a l'alcançó er 얘�. Per exemple, quan no estava d'acord, en els restaurants li passava molt sovint que, simplement, tirava la taula. Il était lui-même dans un espès de patos permanent. Estava patint, no? Estava immerse en un patos permanent. Il a écrit un livre extraordinari petit, dialogué un petit fascicul qui s'appelle Rousseau, juge de Jean-Jacques. Va escriure un petit fascicle que es diu Rousseau, juge de Jean-Jacques. Un diàleg entre ell. On s'insulta? Il raconteix una cosa formidable, que un dia va fer un repte, que va ser perseguit per a aquests enemics. I un dia va explicar una cosa impressionant, un somni que va tenir, que el perseguien els seus enemics. I que va córrer cap a Notre-Dame per intentar demanar l'ajuda de Déu. I les portes de Notre-Dame estaven tancades. I aquella dia va entendre una cosa que Déu s'havia posat al costat dels seus enemics. Era una persona profundament comovadora. I avui, com sóc més gran, faig el paper del voltè. I fent els dos papers, havent fet els dos papers, crec que hi entès alguna cosa. En realitat, aquests personatges que s'han brallat com no és possible imaginar, no estan oposats. Són complementaris. Els dos volen el mateix, el benestar de l'humanitat, però no de la mateixa manera. Tots dos pensen que és la cultura la que salvarà el món. Volter no es posa la qüestió de la tenor de la cultura. La diferència és que el voltè no es planteja el pes de la cultura. I pensa que l'educació s'ofira per que el món s'améliori. Pensa que volter, que l'educació serà suficient. El que Rousseau ha ajutat és que, sí, no és la vostra cultura. Perquè la vostra cultura és una cultura burgesa i paternalista que només perpetua l'opressió. Perfectament. D'ailleurs, s'ha de dir que aquesta oposició terrible que hi hagi de l'habitant... I per tant, aquesta oposició tan terrible que ha existit durant les seves vides no ha aguantat molt de temps. Perquè 10 anys després de les seves morts les diferències encanades borrades perquè els pares de la revolució francesa i s'ajusta han fet entrar voltè Rousseau al panteó el mateix dia dient que ells eren els pares de la revolució. I quan a les barricades, Gavros, que és un personatge dels miserables, si Caïc al terra és per culpa del voltè el nas en el riu és la culpa del Rousseau. Això en francès rima. I en la novel·la del Victor Hugo, el personatge Gavros mort dient això. I això vol dir que en l'esprit del Victor Hugo, de la manera que tenia Victor Hugo de pensar voltè Rousseau, no hi havia ben bé una diferència. I que en realitat són complementaris. I molt sovint després de les representacions tenim unes converses amb el públic. I hem fet preguntes a universitaris com vosaltres, alumnes com vosaltres, sobre l'obra, després d'haver vist l'obra. I segons vosaltres, si fos un partit de boxa, qui guanyaria? Qui ha guanyat? Hem fet votar el públic, vaig partit nul, empatat. Ningú ha guanyat. O els dos han guanyat? Jo faceria una anècdota que no sé si la vas explicar Joan François o la Padi Alflotat, però era molt interessant perquè tots dos són precursors de la revolució francesa per diferents punts de vista, però que, com deia, Robespierre i els que van liderar la revolució i s'han ajustat, tots dos els van defensar fins al punt que, com sabeu, es van decapitar. Aleshores sabeu que els típics jocs de cartes hi ha quatre reis, quatre reines i els valer, i van dir que no poden haver-hi reis, i aquí van posar a les cartes quatre pensadors. Votè, Uso... Això és per llibre i tot. No? Qui serien els altres dos pensadors que no són... que són també autors, no són pensadors, però també són autors de literatura que podrien ser. Qui penseu que podrien ser d'aquella època venerats? Monteny, podria ser, podria ser, però en Monteny... Autodramàtic. Oh! Petitè de, petitè de, petitè de... Voilà! Moliè. Bravo! I... Està bé? Puc donar una petita pista? Puc donar una petita pista? Autor d'unes faules? Vaja. I la Fontaine, és a dir, que són quatre pensadors, perquè eren els seus discursos, són molt filosòfics, molt hi eren també, fa crítica social, era un pensador, no només era un entreteniment al seu teatre, i encara que hi havia moltes comèdies, també hi havia molt pensament i, evidentment, la Fontaine, amb totes les seves faules. És a dir, que van escollir pensadors en comptes de reis. I les reines, les reines eren virtuts. Ah, oi? Hi havia la virtut de cor, hi havia la tolerància... Les reines eren la virtut, la tolerància... La tolerància, la prudència... La prudència eren les reines, eren aquestes virtuts. I les valets eren els guàrdies... I les valets eren els guàrdies... Els guàrdies nacionals. Ah, oi? Era molt rousseuista, en la pensée de Robespierre, perquè era de pensar que la cultura va canviar les persones. En el pensament de Robespierre era molt rousseuista, perquè hi havia aquesta idea que la cultura... La cultura canviaria el pensament. És a dir, que cal canviar l'expressió de les persones per canviar-les a l'interior. Maus etung va pensar de la mateixa manera. S'ha de canviar el pensament de les persones. És per això que les revolucions de la França hi han canviat els mesos. I per això els revolucionaris francesos també han canviat els mesos. Les moires feien referències a dieus, en què ells volien referències que no s'hagin de connotar amb coses dienants. Perquè els mesos tenien que veure amb els deus i ells volien una simbologia que no tingués res a veure amb els deus. Brumèr, frimer, termidor, fructidor... Fructidor, termidor eren les altres apel·lacions per vi als mesos. Per anul·lar, gener, que era el nom d'un deu. Això és tot a fer la pensée de Rousseau, és de canviar les estructures mentales. I això és el pensament del Rousseau, és a dir, canviar i modificar les estructures. El volter era per perpetuar, améliorar les estructures existentes. El volter era més millorar les estructures existents. Al final, a través d'això, el volter... es va elevar el nivell, però no va canviar les coses. A l'abà, al nivell, però no va canviar les coses. Sí, en realitat era això. És a dir, per volter, la relació... volia millorar les relacions socials, el volter el que volia era la millora de les relacions socials. Però en el fons de la seva política, ell, el que defensava, era el d'éspota il·lustrat. I tenia com amics la Catherine II de Rússia. Si teniu un rei amb cultura, aquesta cultura la transmetrà en els seus ciutadans. Però sempre hi ha aquesta diferència de classe. El Rousseau era més aviat egalitarista, igual. Era una mica innocent de pensar que si cultivem, o si eduquem la gent que governa, obtindrem una millor manera de governar. Per això que l'Hori Guller, del qual he parlat abans, deia que el Volter era un home del segle XVII. Amb tot l'amor i el respecte que li dèc, que li xinc. Molt bé, potser seria el moment, si voleu que encara ens queda metgeureta, que puguéssiu intervenir, fer alguna pregunta, algú de vosaltres? Així d'entrada, s'impatitzeu més amb el pensament de Volter o amb el pensament de Rousseau? A veure, heu de xecar la mà, els volterians, qui són? Ningú? No s'entén que tots... No preguntis, s'entén que totes les restes són rossoniants. Són d'una facultat de droit, no? Sí, sí. Jo penso que la pensée de Rousseau és més proche de la facultat de droit que celle de Volter. Jo crec que el pensament... Jo crec que el pensament de Rousseau té més que veure amb el dret, amb la seva manera de pensar com modificar, com canviar la societat. I també m'ha sorprès molt veure que els fans de Rousseau eren més aviat dones, generalment eren dones. Sí, una miratrissa absoluta de Rousseau, en depí de què Rousseau ha acusat les famílies, que de vegades és molt difícil. Madame d'Estal·li és una gran admiradora de Rousseau, sorprenent, paradoxalment, perquè Rousseau havia escrit no sempre coses bones. Però en la persona de Rousseau, hi ha una cosa que toca, que emociona. I potser que les dones són més sensibles al Rousseau que al Volter. Potser, per allò que deies també, que té una sensibilitat més femenina aquesta mateixa cosa de parlar de les emocions, d'estar molt permeable a les coses, estar molt sensible a les coses. Jo crec que això crea una empatia, perquè és veritat que deia moltes barbaritats. Això mateix que la imatge que tenia de les dones era molt antiga. No podem agafar-ho per enlloc, però, en canvi, ho feia des de... no una tirania, sinó des d'un punt de vista emocional de com defensava les coses. I això sempre et redimeix una mica, perquè no hi ha cap maldat, no hi ha una falta d'evolució, d'un som avui dia. Però no hi hauria una maldat. Jo crec que em dona la sensació que això el redimia una mica de cara a les dones. Si no pregunteu, jo em pregunto una altra. I així, que té a veure una mica aquest èxit extraordinari d'aquesta obra, en bona part es deu a la vigència que aquesta discussió encara avui dia té sentit, perquè Volter representaria més políticament el món liberal, mentre que Rousseau seria l'extrema dreta. Ai, perdó, l'extrema esquerra, perquè és clar, invalidar la propietat... Dèia això, com aquestes dues visions que encara una mica encarnen ells dos i que són a la base, de la nostra democràcia, aquesta vulgu d'aigualtat que costa tant de solir, tenim el de sota Rousseau, és el gran... Va inventar-la, demanant-la d'aquesta manera. Jo crec que la vigència, diguéssim, i és també per això, perquè són tan importants i són dos monstres filosòfics que ens permeten encara les d'ara fer-nos pensar la política d'avui dia. Està d'acord. Sí. Sur l'oposició política, és això? Sí. Jo no penso que hi ha... Jo crec que hi hagi una pregunta sobre la complementaritat. Jo no penso que hi hagi una enorme oposició, en realitat. Jo no crec que entre Isdògia i Rousseau hi ha una gran oposició. Si hem de trobar unes connexions amb el món d'avui, diria que el Rousseau seria pròxim al partit comunista i que el Voltaire seria socialista. Però cap d'ells és de dretes. L'oposició pot ser forta, però en realitat hi ha una generositat. L'oposició pot ser forta, però en realitat crec que hi ha una generositat que els uneix. Jo crec que, per exemple, el Voltaire, com es va oposar a tota la intolerància religiosa, és una defensa dels drets de les persones absolutes. Es va pronunciar, es va significar públicament, es va escriure i s'arriscava també a l'oposició dels rèxims, on les les gent encara tenia moltíssim poder. És una persona que va ser un combatent. Voltaire t'ha dit dos fois en prison. Voltaire va fer presó dos vegades, va estar en presonat dos vegades. Diderot. El diderot també. Al Rousseau, no. Al Rousseau, no. Voltaire ha pris de molt grans risc a la classe social d'Olivien. Voltaire ha pres uns riscs importants a pel que fa la classe social d'on preveu prouer. Potser posant-se al límit del pensament d'aquesta classe social. Voltaire era, efectivament, per aquesta manera que a celui que dirigeu ha de ser bona per a qui dirigeu. Voltaire tenia aquest discurs que la persona que dirigeu ha de ser bona per a qui dirigeu. I pensava que calia, de tota manera, en els rapports socials indirects. I que en les relacions socials calia un director. Un patron. El que ell era, finalment. Fernet... Fernet, aujourd'hui, Fernet Voltaire, Fernet, a l'època, era una entreprise d'una usina d'horlogia. Perquè Fernet Voltaire era una fàbrica de rellotges i ell era el cap d'aquesta fàbrica. Havia fet venir de Suïssa els millors artesans rellotges i havia creat una suïtat obrera en el seu testament donat a fer t'agradar a tots els obrers la casa. La casa, l'empresa. Però la diferència és que la casa diu que no han d'existir els jefes, els caps. Però el Voltaire diria que si no els existeixen aquests caps, on anem? El debat és obert perquè són complementaris. I una altra qüestió més delicada i que surt a l'obra és la crítica que fa Rousseau al teatre. Un actor hagi de dir que el teatre és un lloc de vicis i de provacions. És, si més no, contradictori. Però en el fons, per mi la lectura és que aquí vences al teatre, en aquesta, perquè és gràcies al teatre que podem pensar i discutir la funció del teatre. Hi havia, efectivament, una gran oposició entre Voltaire i Rousseau al sujet del teatre. Sí, hi havia una oposició molt gran entre Voltaire i Rousseau pel que fa el tema teatre, el teatre. Tu pots dir la petita tirada sobre l'acteur al comandant? Jo dic que és un horror al teatre que em diu que jo hauria de fer teatre. Jo dic que això seria un horror perquè què és un comandant sinó algú que té l'art d'assemblar diferent del que és i de dir coses diferents de les que pensa? Què és l'ofici de comandant sinó una feina amb la qual posa en venda la seva pròpia persona, com una prostituta, per diners? Conjuro a qualsevol persona sincera que digui si en el fons de la seva ànima no sent la baixesa i el servilisme en aquest comerç de si mateix, en aquesta barreja d'urgull ridícul i d'ambiliment indignat que fa que el comediant sigui capaç de assumir tota mena de personatges tret del més noble de tots, el de l'home, que és justament el que bandona. En realitat hi ha molt de provocació en aquest text. Jo penso que Rousseau era contra el teatre, era contra l'enciclobili. Jo crec que hi ha molta provocació en aquest cas. S'havia corrent amb la seva pensée que diria que tot el que diffuse la cultura actual n'és que perpetuar l'injustícia i l'opressió. Era coherent amb el seu pensament que deia que tot el que participa a difondre la cultura actual o oposa... La terna part... Perpetua... Perpetua l'opressió, l'opressió. Què és la frase sobre l'utilitat pública d'aquest acte? Deia que només hi ha... Per extirpar l'opressió, que en la societat només hi ha una virtut, i és l'utilitat pública de cada acte. Hem de mesurar-ho tot en la vida amb la vara de l'utilitat social de les coses. Si no són útils socialment, no són bones. Hem de pensar sempre en l'utilitat social, l'utilitat pública. I pensava que el teatre, tèlquil existè, no feia que propagés les idees injustes. I pensava que el teatre, tal com existia, només s'apropegava, on més expandia idees com injustes. I doncs, quan és emportat com això, i se deixa partir vers des tirables com cell que ha dit, però en realitat no és la totalitat, la veritat completa. Però, encara que no, les seves rèpliques siguin molt llargues i tal, no corresponen a la totalitat del que pensa, tot el que pensa, perquè és escrita i mateixa, teatre. M'ha ajudat molt els comentaris del Jean-Pierre, en el procés també, perquè moltes vegades penses aquestes coses que diuen, són molt extremes, però el punt de provocació que ell tenia sempre, o en aquesta escena, en aquesta trobada amb Volter, per destabilitzar Volter, per fer-lo, que trobar-li les fisures, ell es deixa portar, diguéssim, com diu ell, perquè és una persona vehement, i no li costa deixar-se portar. I veient que allà pot destabilitzar Volter les diu més grosses, diguéssim, si deixa anar, no? Absolutament, com volia destabilitzar el lector de ses certitudes. Sí, també volia destabilitzar el lector. Per tant, força molt. I jo crec que també amb això del comadià, en aquesta cosa, i pot barrejar pensaments, que també és com una manera de deixar-se portar com una certa exageració, però ell realment pensava que... que el fet de mentir era una cosa molt lleig. I que l'actor, el que estava fent, era mentir, encara que sigui amb un codi, però està deixant la persona real, que és per fer una altra. I un ha de ser molt íntegre en la vida, molt honest. Això és una cosa que és, curiosament, és una idea que té ell, que ell mateix no compleix, i ell en les confessions ho diu, i a les refri també ho diu, que diu... Sí, jo menteixo, però jo, quan he mentit, he mentit sempre en mentides blanques, mai per fer mal, mai per aprofitar-me. Això seria molt lleig. Ho he fet perquè em semblava oportun, aquell moment que no calia, podia dir, ah, he vingut, caminant tres hores, i ell sabia que era una hora, però dius tres hores perquè he caminat molt. És una petita mentida. Ell tenia moltes justificacions d'aquestes. Jo crec que, puisque nous sommes dans une faculté de droit, tu pourrais parler un petit peu de l'histoire du bon sauvage, c'est-à dire que Rousseau ha écrit un livre que s'appelle Sur l'inégalité, un discurs sobre l'inégalitat, un discurs sobre la inigualtat, la desigualtat, per denunciar la desigualtat, perquè era l'apòstol de la defensora de l'igualtat. Vull dir que l'inégalitat és cultural. Volia demostrar que la desigualtat és cultural. I d'aquí ve el combat que tenia contra la cultura existent, vigent. I per demostrar que la societat actual en la qual ell vivia era desigual. Ha creat una hipòtesi de treball anomenada le bon sauvage al bon salvatge. La prova que, per Rousseau, la prova que l'inégalitat actual és cultural és que abans de la cultura, aquesta desigualtat no existia. L'home natural és bon. L'home natural és bon. L'home natural és bon. L'home néix bon. És la societat que el perverteix. I l'enè bon. I ell diu, després, perquè ell l'ha escrit, doncs que jo l'he reprit a la pièce, que ell no creu du tout a aquesta història. I després diu, perquè ho diu, afirma, que ell en el fons no creu gens en aquesta història del bon salvatge. És evident que el bon salvatge no ha existit mai, ni existeix, ni probablement no existirà mai. I això fins i tot no té cap mena d'importància, perquè el que jo he fet és una falsa suposició, com en matemàtiques. Perquè en matemàtiques poses una acció que sigui, no té per què ser veritable, però és un punt de partida per poder discutir les altres coses, però necessites un punt. Llavors diu, jo parteixo d'això, el bon salvatge. Suposem que era bo, perquè si mirem enrere veiem coses molt boniques també en els pobles salvatges, però li oposem el cera d'avui dia. I aleshores, si aquest d'avui dia és totalment insatisfactori, i això jo penso que ho podem aplicar absolutament avui dia. Ell podria dir el mateix. I va haver una època que els homes eren bons, perquè el que som ara és evident que l'home no és bo. En general, tots som bons nosaltres, però el grup és espantós. Veiem el que està passant a Gaza, el que està passant a Ukraine, dius com pot ser que el segle XXI, encara estiguem així, i passava el mateix en aquelles èpoques. És a dir, jo crec que aquesta idea de que anem per mal camí és defensable avui dia també. És a dir, avui també ho podríem posar un bon salvatge. I dir, hem de fer taula rasa de tot, ho hem de voler tot per poder tornar a uns orígens que ens portin cap a un bon camí, perquè aquest és arroni segur. Que ningú s'anima a fer un... Ah, mira. Pots reflexar-ho, veure, veure. I dir, com que ja ha vingut el passant, és a dir, és a dir, perquè si algú no ha passat, podria... Contradir. Clar, però això no és gens optimistes. Seria molt depriment pensar que no hi ha solució a les coses. Jo crec que si tu et poses una possibilitat que les coses estiguin bé, pots caminar cap a algun lloc. Però si tu ja parteixes, que hi ha molta gent, que et diu per què tenim fills. Per patuar què? Això que estem vivint, no? Podries tenir un pensament més cínic amb la vida. Digues, digues. Ha passat, que sempre s'ha passat, però per què no es preocupa? Aquesta idea de canviar el present, perquè el passat ha pogut ser millor, és una manera de pensar en el futur, perquè el que vol fer, en aquest cas, és a dir, hem de fer un canvi total, perquè tinguem un futur millor. I hem d'imaginar un possible passat on les coses sí que podien anar cap a bon camí. Sí, però és interessant això que dius, en comptes de partir del passat i mirar què fem, intentar pensar en futur ideal i acostar-nos-hi. És com canviar la... Però sí que per justificar que ens hem equivocat, aquests contractualistes fan això, miren l'estat de natura, però és veritat que estaria bé aquesta opció. Mira de costar-nos-hi. Jo diria que aquesta és més polteriana, és a dir, que és pensar en arreglar coses perquè el futur sigui millor, partint de que el que tenim, ja ho tenim, i el Rousseau diu, no, no, d'aquí no anirem enlloc, taula rasa. Hem d'anar endarrere. Ningú més vol afegir alguna cosa. De fet, ja se'ns està fent l'hora, perquè ells a dos quarts ja tenen classes. Espera, que passarem al micròfon, no? Pots anar? A ser referència abans a la teva intervenció, com pot ser que això passi al segle XXI? I ara, lligant-ho amb el passat, que deia, el passat, present i futur, és una mica com assumir que vivim en el millor dels mons possibles. I tot és bo en el sentit que assumim que avui dia aquestes coses no podrien passar, però mai han deixat de passar. M'explico. Vull dir que estiguem en el present, no vol dir que sigui millor. No sé si m'estic explicant, però m'ha resultat curiós, com pot ser que el segle XXI... I això encara segueixi passant. Per què pot ser i perquè mai ha deixat de passar? Vull dir, no hi ha hagut una discontinuïtat temporal en el qual haguem passat d'una societat on no passaven aquestes coses o el bon salvatge, el que deia. Mai hem deixat de ser ni bons salvatges ni mal salvatges, m'explico. Com ho veus tu des del teu punt de vista? I res més, aquesta és la meva pregunta. I res més, afegir, si volter estigués ara mateix a l'actualitat, era un tema que parlàvem de la glòria. Què pensaria de les noves tecnologies i com s'estan aplicant actualment? Gràcies. Saps si puc notar? Quan a la primera... Sí, jo penso també. Estic d'acord que a tots els moments de la història tothom es podria plana de la societat on vivia. Sorprenentment a França perquè estem en aquesta època, hi ha la revolució francesa, dius, hem de fer una revolució, es tallen caps com no s'ha fet mai amb reis. S'ha acabat aquest règim i el cap de res entronitzen a Napoleó després que va fer coses bones i així, però després tenim un emperador i tornen a haver-hi reis. Veus que hi ha una gran revolució i a partir de la revolució hi ha coses que han quedat i han canviat i ho tenim present avui dia. Jo crec que va ser un moment que segueix sent un referent quan volem fer canvis de coses, però en el fons és cíclic, com dius tu, i anem veient que sempre podríem estripar la societat a tires de com ens comportem, com va ser els humans. Però això... Jo penso que una mica com la República de Plató, és a dir, nosaltres necessitem tenir uns referents possibles, bonics, per poder anar cap a algun lloc. No sent ingenus, perquè hi haguem d'arribar, però és el camí, i mentre tu vas intentant millorar les coses, jo crec que tens una actitud amb la vida individual i de grup, que et doni una certa esperança, o que et fa no anar-te'n molt avall, tot i que s'hi arriba, però jo crec que és una ajuda a tirar endavant. Però ja dic, no és un optimisme naïf, és un optimisme pràctic gairebé, perquè és pràctic tenir esperança. L'esperança, com diu en l'obra Rochot, per paraules de Jean-François, l'esperança on dolceix tot. L'espoir, no? L'espoir a doci-t'ho. L'espoir a doci-t'ho. L'esperança. I jo, jo espero. I si hi ha una esperança? Jo crec que la pensé de dos autors és positiva. Sí, el pensament dels dos autors és positiu. Són dues persones que pensen que l'humanitat pot progressar. Els dos pensen que la humanitat ha i pot progressar. Jo crec que si el Volter disqués avui, tindria molta por. El que és extraordinari és que el Volter ha escrit una tragèdia que es diu maomè o el fanatisme. Una obra que ha escrit i que ha sigut representada durant la feina. I que no es podria presentar avui. Perquè podríeu posar la vostra vida en risc. És una obra on el maomè diu que no creu una paraula de la seva reivindició i que només es pot posar la seva vida en risc. És una obra on el maomè diu que no creu una paraula de la seva reivindició i que només ho fa per poder tenir el poder. Hi ha gent en Suïs que han intentat demontar aquesta obra de teatre fa uns anys. I han parat molt ràpidament els assajos perquè han pres consciència que seria molt periós. A Volter Foli havia posat uns troxos d'aquesta obra. Si em demanessin avui de tornar a demontar aquesta obra d'opteria. Maomè és el profet de Maomè. És el titre de la pièce Maomè o el fanatisme? Maomè o el fanatisme? Sí, jo no el coneixia, de Maomè. A portar una resposta a les dues preguntes vol dir que la humanitat fa progressos? El problema és que la societat està feta pels homes. Si la natura humana, la naturalesa humana no canvia, tindrem problemes. I com canviar la naturalesa humana? Crec que era el problema del Rousseau. Si el partit no ha guanyat el Rousseau no hauria de dir això. No, perquè al final no hi ha solució. S'ha de canviar, però no diu com. S'ha de construir reconstruir la veritat. S'ha de construir reconstruir. S'ha de construir la veritat... No es pot pensar que això és la virtut... L'utilitat pública de cada acte és un punt de partida. És un punt de départ. És una base. Si parlem de la base, si aconseguim convèncer el maximisme de persones que és possible, la humanitat és possible. Si, com pensem a les persones... Que és una base necessària? es podria pensar que l'humanitat pot arribar a canviar. És el problema de la balança entre els problemes individuels i l'egoïsme. És el problema de la balança entre els problemes individuals i l'egoïsme d'una part i l'ouvertura als altres. Quelquere ha dit que l'histoire era com un espiral. Algú ha dit que la història era com un espiral. Teniu la impressió que esteu com pujant, però en realitat esteu passant sempre pel mateix lloc. El gusso podria dir perfectament que estem passant sempre pel mateix lloc, però una mica més a dalt. Això seria un... que anava a preguntar algú. Només per la seva pregunta de dir com volter, com veuria avui les noves tecnologies, no? L'intelligència artificial i la nova tecnologia volter com... L'intelligència artificial, el progrès d'aquest d'avui dia. I que això... Ell estaria satisfet per les noves tecnologies perquè ell pensa que la cultura pot canviar les coses i les noves tecnologies són part de la cultura. Però el gusso plantejaria, però la virtut, aquí on està? El gusso diria ciència sense consciència és només runa de l'ànima. Per tant, totes les tecnologies modernes, si no estan acompanyades d'una moralitat, només ens poden portar cap al caos. I com més sigui important la tecnologia, més el caos serà important. Però hi ha una esperança, perquè tampoc no s'ha aprovat que l'intelligència artificial no hi és i consciència. Això encara no s'ha aprovat. Potser que sí. Molt bé, doncs sí, ho deixaríem aquí. Moltíssimes gràcies per aquest debat que hem creat a l'endemà, i a l'endemà, i a l'endemà, i a l'endemà, i a l'endemà, i per aquest debat que hem creat a l'entorn d'ells. I ho veurem en ple planes al dia 28, i acabarem de veure l'obra. Al dia 28, acabarem de completar tota aquesta conversa magnífica que hem tingut. Molt bé, deixem aquí.