 For mig var det sådan et, ja, det er sådan, det er, hvis jeg havde været fransk og fantastisk, så havde jeg også tænkt, at det er. Hvem den fantastiske fransk man er, som har haft så stor betydning fra en tropolog, når Europa Forsker og Lisanne Wilkens Forsker karriere, ja, det vender vi tilbage til. Men vi begynder med musikken. Jeg har forskellige forskningsprojekter, men i øjeblikket sidder jeg i sær med et projekt, der handler om det europæiske melodi-grønprim, hvor jeg vil have skrivet nogle ting. Og denne her fascination er melodi-grønprim. Hvor stammer den fra? Den stammer i virkeligheden fra to steder. For det første så synes jeg, at vi ser melodi-grønprim derhjemme. Vi er, tror jeg, rigtig, rigtig mange andre børnefamiljer, så synes vi, at det er sådan sjovt at komme sammen en gang om året og se det her. Så det er en personlig fascination. Men for nogle år siden, altså nu arbejder jeg på Aarhus Universitet, som har en stor internationaliseringens proces. Kørerne har selv været med til at internationalisere undervisning. Jeg havde brug for nogle kæsede, hvor jeg kunne få forskellige studerende fra forskellige steder i Europa, til at føle, at de havde et ejerskab i uddannelsen, og at de kunne spille ind med noget. Og folk kunne gøre det, så kræver man det, man har nogle fællessnævner. Og der prøvede jeg med forskellige kæseder, hvor jeg tænkte, at jeg kunne engagere dem, både sådan nogle seriøse kæsede som Europa-parlaments valg, nogle lidt mindre seriøse kæsede som klubfudbold i Europa. Og så altså også melodi-grønprim, som det var tilfældig, da vi så det et år, hvor det var særlig sjovt og særlig underhold, når jeg tænkte, det her må man kunne gøre noget med de studerende. Og så lavede jeg et oplag og fik den til at diskutere, og jeg aldrig nogen siden oplevede så meget entusiasme, engagemang og pinlighed i et klasseværelse. Jeg tror, det der er tricket, og som jeg tænkte, det her er enormt sjovt, det er, at der sad en gruppe mennesker, hvor der kom ligesom et fællesskab, fordi vi delte denne her utrolig pinlighed. Altså vi startede med at grine lidt håndigt af de andre efterhåndene, som jeg presenterede forskellige indslag fra forskellige steder i Europa. Men efterhånden havde alle fået grine af hinanden og af sig selv. Alle havde oplevet den der følelse af pinlighed i fællesskabet. Og det gik op for mig, at det var et super godt udgangspunkt for at få folk til at snakke sammen om, hvad Europa er, hvad der er på spil, hvad der er vigtigt, hvem vi ikke kan lide, hvem der måske ikke skal være med og så videre og så videre. Og det tænkte jeg. Det var i virkeligheden mere interessant, end bare at tale om de undervisninger. Altså det er jo noget, man reelt kunne kigge nærmere på, hvordan fungerer europæisk militikrampris, som sådan en katalysator for at diskutere Europa. Så som antropolog, så er det faktisk en helt ideel case, og som man kan udlede rigtig, rigtig mange ting fra? Det er en super ideel case. Altså det var for det første, fordi den, hvad hedder det, blander det kulturelle og det politiske og det sociale. Men også fordi det er, nu er jeg jo et antropolog og europaforsker. Det vil sige, som antropolog er jeg jo i høj grad interesseret i, hvad folk mener om Europa. Ikke nødvendigvis, hvad politiker mener om Europa eller hvad akademiker mener om Europa. Men hvad mener herfra Jensen og mine egen familie og familierne i Irland og Isærbien, hvad mener de om Europa? Og der er militikrampris en utrolig god case, fordi det er faktisk ikke sådan, at folk random rundt og snakker meget om Europa eller det europæiske eller hvem der hører til. Det behøver ikke, og det betyder ikke de krammeninger om. Det betyder bare ikke, det er ikke sådan et emne, som optager folk mest. Men når militikrampris kommer, så engagerer folk, så pludselig de har mening og de har holdninger, og også til alle de ekstra ting, der bliver diskuterede. Så her har man en chance for at tale med folk om det europæiske og høre, hvad de siger, mens de selv synes, det er vigtigt og interessant. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Møder du modstand mod din forskning, hvis du fortæller til andre? Jeg forsker blandt andet i militikrampris. Hvad er det for nogle reaktioner, du får? Jeg får typisk to reaktioner, men den ene reaktion får jeg alle, og det er den, hvad sagde du, militikrampris, kan man det. Og så er der nogen, som skifter over i denne her, hej hvor sjov, det er en god ide, det kunne jeg godt forstå, og det viser sig, når man begynder at snakke lidt, er rigtig, rigtig mange mennesker. Også akademiker ved rigtig meget militikrampris, og hvad hedder det, så det også fylder, kunne man sige, den om verdens forståelse. Men jeg møder også tit, altså den her måske overkøbet lidt aggressive, at det spil af penge, det spil af tid, det kan ikke være rigtigt, og det er jo ikke vigtigt, og det er jo bare virkelig, virkelig dumt. Og hvis jeg skulle forske i det, kunne jeg ikke mindst at finde ud af, hvordan man afsker for det. Hvordan i møde går du så den agression af de indvendinger? Jeg prøver for det første at pege på, hvad er det, der er vigtigt, og hvorfor, hvad er det, man kan gøre, når man ser på militikrampris? Udover selvfølgelig, at fange folk. Og det, som jeg så i virkeligheden også prøver at grippe for, er, at agressionen er også tit både et helt umanerligt stort kendskab til militikrampris. Altså hvor man kaster sig over smagen, fordi militikrampris, blandt folk, er jo spørgsmål, god og dårlig smag. Altså det skiller også, og der er nogle mennesker for, hvem det er nødvendigt at klassificere det som dårlig smag, vi ingenting har med at gøre, og der er også nogen for hvem det her er helt fantastisk. Men det vil sige, det er også, og det gør jeg lidt med det, når det bliver aggressivt, at militikrampris er en rigtig, rigtig godt tegn på ikke bare, hvad der foregår i Europa, og da vi snakker om det, men også om kampe mellem folk og elite, og hvis man forventer det til sådan en, måske handler det her også om, hvordan vi forstår hinanden. Altså både de skræklige østevperer, eller de svenskerne, der tager det alt for alvorligt, eller nogle af mændene, som altid bliver fornærmede, ikke giver os nok på æng og sådan noget. Hvis vi kommer ud over det, og så kigger på, som det er jo også en måde, at vi i samfundet klassificerer hinanden på, som elite, som folk, som dem er gode og dårlig smag, og sådan noget, så det er lettere at få en diskussion i gang, fordi så bliver det et fokus på, ellers så bliver det et spørgsmål om, at man kan komme til at diskutere noget mere, men selvfølgelig er der folk, som bare siger, ej, går hjem, ikke? Ja, du gik i gymnasie i gætteriet på slutningen af 90'erne, starten af 80'erne. Var det der antropologien og drøm, når man forsker i melodikombrit, der bredede dig? Nej, det var det ikke. Altså, hvad hedder det? Hvad hedder det, det skulle overveje, hvad jeg gerne ville være, og ikke var særlig fornuftig, så ville jeg være majaforsker. Jeg ville simpelthen finde majernes hemlighed. Det var sådan en passion, jeg havde, en ambition, jeg havde, som jeg synes var enormt spændende. Det var faktisk også det, jeg skrev mit magisterkonferens om. Men så tænkte jeg, at jeg blev færdig i slutningen af 80'erne. Jeg blev færdig lige omkring Berlinmordens fald. Der skete utroligt mange ting i Europa, så jeg synes, Europa blev vigtigt. Så da jeg ligesom havde løst majernes gårde, næsten i hvert fald, så tænkte jeg, han har ikke godt tænkt mig at beskæfte mig med noget, som faktisk folk brænder for, fordi majernes er så nørdet, at der er en lille gruppe mennesker, som synes, det er enormt interessant. Men det er ikke rigtig interessant for rigtig mange mennesker, og det tænkte jeg, Europa var. Og de ting, der foregik i Europa, så jeg skiftede interesse og begyndte at kigge på de kulturelle processer med integrationen i Europa. Anthropologi handler jo om at studere andre menneskers vaner og skigge og så videre. Var der noget eksistentielt på spil hos dig selv? Var der noget, du gerne ville vide om dig selv, som også fik dig ind i antropologien, eller var det kun en, kan man sige, en verdensrettighed? Nej, altså hvad hedder det? Der jeg startede med at læse antropologi, det tror jeg var noget af en protest. Jeg har en spørgsmål om, at jeg er den første i min familie, som fik studenter-examen, og jeg er den første, der skulle på universitetet. Og af én lande grunden er jeg sidste øjeblik, altså fordi jeg havde det på den ene side. Universitetet, det var jeg ikke sikkert, det var min familie ikke helt sikker på, måske var noget vi gjorde. Men derudover, så havde de, at hvis vi gjorde det, så skulle det i hvert fald være jure, medicin eller noget andet, ordentligt nyttigt, hvor man kunne tjene kassen og blive respekteret. Og af én lande sted, og situdet rejste og færdigme gymnasiet, spekulerede over, hvad jeg ville med mit liv, og det her med, hvad hedder det, og så var jeg i Israel på det tidspunkt, og så går jeg rundt, mens jeg spekulerer over, hvad skal være med mit liv, og tænker, men så kunne jeg godt tænke mig, når jeg bliver gammel, ligesom at flytte ind i sådan et af de her samfund, jeg så, og opleve det indifra, og kunne fortælle, hvordan er det at være de her mennesker. Og det var der, hvor jeg opfandt antropologien. Så kom jeg hjem og opdagede, at det var en hel videnskab, det var der rigtig mange mennesker, som gjorde. Så denne her, jeg tror, og jeg tror, det har noget at gøre med, at selv være fremmede for, men jeg skulle til at starte på, når man stedet blandt mennesker, jeg heller ikke vidste, hvem var. Så denne her, jeg tror, det her ønsker om at vide, hvordan er det at være nogle andre, fordi jeg tror, det var det, jeg blev på, eller skulle være på det tidspunkt, og hvordan er det, at, hvordan forstår man verden, som de forstår den, og hvordan giver det mening i forhold til en selv. Og da jeg opdagede at hård, det var der sørge om rigtig, altså ikke rigtig mange mennesker, men det var en videnskab, hvor man kunne læse den, og det var fantastisk. Tænkte jeg, det vil jeg være. Og så havde jeg en familie, som sætter sig ned næsten og grad, fordi når jeg nu skulle på universitetet, spille alt det talent på noget så unødigt, som affrikanere tænkte, eller hvad andre helt fremmede og exotiske mennesker tænkte. Ja, mejrene, det var jo mejrene, der skulle. Men jeg havde sådan set heller ikke på det tidspunkt, altså det er sådan en barnedrøm. Mejrene var min, altså da jeg var 8 år og opdagede, altså jeg sad at læse det ting om mejrene. Jeg vidste sådan set ikke, jeg kunne lægge, jeg kunne beskifte mig med mejrene, ved at blive antropolog, det er opdagede, der kom ind, og så tænkte jeg, holde det op, det er simpelthen, skudt papagøjen her. Jeg kan gøre alle de ting, jeg rigtig, rigtig gerne vil. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Er der nogle særlige tænker, som har haft betydning for din interesse for antropologien? Der er to tænker, og de har et bundet med hinanden at gøre, og så er de modstret, eller tre tænker faktisk. Da jeg startede med at læse antropologi, så blev jeg introduceret til en fransk antropolog, Claude Lévi-Strauss, han er strukturalist, og jeg synes, det var så fantastisk. Jeg synes også, det var svært, men det var sådan her sværhet, jeg kunne lære, det synes jeg var utroligt spændende. Men da jeg så havde læst et stykke tid, så blev jeg introduceret til en anden fransk, ikke antropolog, men sociolog, men en sociolog, som havde været antropolog undervejs, nemlig Pierre Bourdieu. Og det synes jeg var fuldstændig genial, altså jeg synes, at den måde at tænke på, altså lige som, når man oplever det her sådan med, altså jeg kunne ikke have skrevet det, for det kunne jeg ikke, men det her, det kunne jeg have tænkt, altså det er sådan, jeg tænker, det er sådan, jeg forstår verden. Det synes jeg var en oplevelse, som var utrolig fantastisk, og han fascinerer mig meget. Altså har man jeg også beskæftet mig med, som tænker, fordi den her måde at, hvad hedder det, at forstå, at vi forstår virkeligheden forskelligt, det er der afhængig af, hvor vi er i et socialt system, afhængig af, hvorfor nogle relationer vi har til andre mennesker, afhængig af, hvorfor en type anerkendelse vi kan gå ind og få. For mig var det sådan et, ja, det er sådan, det er, hvis jeg havde været, altså hvis jeg havde været fransk og fantastisk, så havde jeg også tænkt, det er der. Så det var genkendelse? Ja, altså det var, men hvis du står næste af genkendelse, man har med noget, man ikke visste, man ikke forstod, men pludselig er det formuleret, og man tager, ja, ja, det er det sådan, det er. Pierre Bourdieux var det altså den fantastiske fransk mand, der fik så stor betydning for Lisanne Wilken's egne livtag med antropologien. Faktisk blev han også manden, der med tiden fik hente at se mere kritisk på sit egetfag. Altså i virkeligheden er Bourdieux også meget godt for, måske meget godt billede på mine egne også nogle gange problemer med antropologien, altså fordi jeg synes, at nogle af de grunde Bourdieux brød med antropologien og blev sociolog så meget udtalt og hardcore i stedet for, det er nogle af de problemer jeg nogle gange selv kan have med antropologien, hvad hedder det, hvor den stringens, der ligger i sociologi, og den måde ikke bare at få tolke på, men også faktisk at måle på og sørge for, at man har mange forskellige parametrispil. Det kan jeg godt selv lide. Det vil jeg så sige, det synes jeg også godt, man kan gøre som antropolog. Jeg tror ikke, man behøver at brøde med noget som helst. Men jeg synes både han fik måske formuleret nogle ubekvendigheder, hvad det fag jeg var kommet ind i, som jeg egentlig også kunne genkende. Men navnig, så var den her måde at tænke verden på, som bare var sådan, yes, det er sådan det er. Hvad var det for nogle ubekvendigheder? Det er, hvad hedder det, der er i antropologisk, antropologi og utrolig inspirerende, og utrolig fascinerende, og ringer virkelig nogle indsikter frem, så man får en ny forståelse af virkeligheden. Men det antropologien ikke har er for eksempel det her med, at når man skal få tolke, hvordan folk forstår virkeligheden. Man skal lige vide, hvor folk står. Hvem er de, og hvor står de, og hvad taler de i relation til. Der synes jeg, at det er sådan en statistisk ting. Vi skal vide noget om, hvordan og i forhold til hvem. Det synes jeg måske, at antropologien har en lidt nonchalant forhold til alt, hvad der hedder tal og alt, hvad der hedder statistik, og sådan lidt, at det bruger vi ikke. Jeg kunne da selv også studerende en standardbemærkning i... Det var det tidspunkt, at antropologi blev moderne, da jeg var studerende. Det var også et tidspunkt, hvor antropologer begyndte at relatere sig mere til andre fald, og en standard kom til at tage i folks introduktioner til deres specialer. Og så fortalte jeg dem, at jeg ikke skulle have en eneste statistik i mit speciale, og så blev de meget forbavse. Det bruger vi bare ikke den slags. Det er en af de ting, som vi kan godt bruge, men jeg har så kigget, at jeg ikke kan se, at der er noget sted i antropologiens historie, der står og man ikke må. Så jeg behøver ikke at blive sociolog, og jeg kan godt blive med med antropologen. En interesse for antropologien, og ikke mindst melodikompris, bliver den ved med at være lige stor, eller tænker du nogle gange, og det kunne være rart at gå i gang med noget helt andet. Nu er det med melodikompris sådan, at det er et projekt, jeg har ved siden af andre forskningsprojekter. Og sådan vil det altid være. Jeg kunne næsten ikke forestille mig som ting, når jeg nu er på et tidspunkt, hvis jeg synes, det bliver kedeligt. Og også fordi det er altid som en gave, der bliver ved med at give. Altså det er, at bedst, som man tænker, at nu kan det ikke lige være, eller mere utroligt, så kan det. Og det så vi jo her i København også. Så jeg kunne ikke på nuværende tidspunkt tænke mig, at jeg er med i stand til at rejse med. Jeg har en kontrakt med min familie, og det er en kontrakt, der går ud på, at hvis de griber mig i, at faktisk gå og synge melodikompris sange, mens jeg tænker på noget andet, eller hvis de griber mig i sådan en udenblå luft, og siger, hvad du klarer over, at til melodikompris i 1946, der skete sådan og sådan og sådan, så er det på tidisk han pauset, og beskæft dem over noget andet. Er der sådan en grundlæggende drivkraft, der får dig frem som forskere i dag? Jeg tror, at det er begejstring i virkeligheden. Jeg synes, at der er så mange ting, som man kan vide noget om og finde ud af, hvad det hedder, som er spændende. Jeg synes, jeg har et utroligt privilegerede job. Det kan komme på rigtig, rigtig mange dårlige ting, at sige om dansk forskningspolitik, og nedskering, og hvad har vi. Men helt grundlæggende, så har jeg et helt utroligt privilegerede job, som jeg er så utroligt glad for. Jeg er netop, at lære nye ting. Jeg synes, at Europa er et fantastisk godt område at have som felt, fordi der er så mange forskellige mennesker, så mange forskellige politiske historier, så mange forskellige kulturer, så mange forskellige måder at gøre tingene på. Der er hele tiden noget at blive klogere på. Og der er også hele tiden nye viden, man kan skabe. Så på den lede, så tror jeg, at det er der med, at jeg tror ikke, at jeg oplever det her med. Jeg gider ikke stå og tørre dig imod, så har jeg det her sådan med, åh, skal jeg nu også i seng, for jeg sidder og skriver noget, eller vil jeg transkriberer noget, eller har gang i et eller andet. Jeg synes, det er et helt fantastisk job, og et helt fantastisk privilegi om at få lov til det, jeg gør. Jeg kunne godt tænke mig, at der kom en større realinteresse af det europæiske. Jeg kunne godt tænke mig, at der kom noget mere fokus på, hvad der faktisk sker rundt omkring Europa, hvad der optager andre europæer, hvad der er på spil lige nu her, hvor der er noget, en ting på spil hos os, der kan være noget helt andet på spil i Holland, i Spanien eller i Portugal. Jeg kunne godt tænke mig, at når vi har noget, som for eksempel Europa-parlamentsvalg, at vi allerede ved noget om de andre, at vi ikke bare skal starte forfra på, hvordan det nu diskuterer de indvandre, eller ej, i Spanien, ved vi noget om det, men at vi har en interesse for de andre europæer. Og det er selvfølgelig også det, når man sidder og kigger på melodikomprim, så kigger man på Europa efter Kristeden. Man kigger på Europa, som skal prøve at komme overens efter anden verdenskrig. Man kan sige, melodikomprim er den kontekst, hvor europæerne lærer at tale ordentligt til hinanden, de ringer til hinandene, så jeg kunne aften, hvordan går det i Frankfurt, eller i London, eller et andet sted. Det her, hvor man tvinges til, at have en civiliseret samtale, det er det, vi ser udviklet sig i, i 50'erne og 60'erne, i melodikomprim. Vi oplever udvidelsen, men vi oplever måske også de færlige ting, som sker i Ukraine i øjeblikket. Med melodikomprim på den led for mig er vinduet til Europa, hvor der foregår så mange ting, som faktisk kommer os ved, og som også har kan for betydning for vores egen lille fredelig hver dag. Der er jo ikke nogen, der siger, hvis vi ser, at melodikomprim var også vinduet til krigen på Balkan i 90'erne, hvor vi jo fik hæde nogle lejligheder til, at interesseres for det. Der er en britisk journalister på et tidspunkt, der kommer det her melodikomprim i en 1.145 Sarajevo under belejring, og det andet år, at Bosnien Hassegovina deltar, og der er en fantastisk applaus i begge ordene, at det er så nogle meget rørende øjeblikket, som kommer i melodikomprim, og så betyder de ingenting. Der er en britisk journalist, som siger, her havde Europa, eller en ireskyndelig state, som siger, her havde Europa faktisk en chance for overvej, men det havde vi ikke. Så det her blev lidt ligesom at sige, hvis det havde været en verdenskrig, og den jødeske ghetto i Varsjava havde fået lov til, at deltage i en eller anden fælles europæiske vent, så ville vi have sagt, jødesketto, to point. Og det her, hvad kan man sige, den chance, der er hvert år melodikomprim, som jeg synes er vigtig, det er at se, hvad der foregår hos de andre, og så overvej, kunne det betyde noget for os selv, at det er noget, vi skulle interesseres for, og mit håb er at kigge på det her, og være pege på det, og også få folk til at grine at det er europæiske, fordi jeg tror, der ligger en vigtig læring i det, at synes er noget sjovt. Men der er mit håb også, at vi får opdaget, at de her mennesker optræder på den samme scene, som vi optræder på. Altså det, det, der foregår i deres lande, er vigtigt for os. Og det går både vigtigt for os, hvad hedder det, når muren falder, og demokratide banker på, men det er også vigtigt for os, når det viser sig, at demokratiet har svære vilkår, når det viser sig, at der kommer grænsekonflikter, og at der ligger en hel masse ting utroligt vigtigt. Så for mig kan man sige, at det her er ingangsvenklen til at interessere mig og forhåbentlig en hel masse andre mennesker for de andre europæer. Det er et væltigt idealistisk håb, er det ikke? Er du idealist? Jeg er nok idealistisk. Så det tror jeg også, at jeg har noget at gøre med begejstring. Jeg er ikke idealist på den måde, at jeg tænker, at jeg har et bestemt projekt. Jeg tænker bare, nu har vi i Europa, hvad hedder det, som forsøger at samarbejde. Og derfor er det vigtigt, at interessere os for hvem det er, vi samarbejder med, og for den, de har det. Det er ikke sådan, at det er ikke nødvendigvis en politisk idealisme, men det er en opløsningsidealisme, kunne man sige, og den er sikkert frykkelig naiv.