 Bon dia a tothom. Jo estic com el Rafel, és a dir, una mica l'acònic, i em va costar molt preparar unes paraules que em semblés que tenien sentit de dir això avui. La veritat és que he demanat excuses també pel meu laconisme i per la sobrietat amb què acabarà aquest acte sense l'habitual petita festa que fem a fora amb alguna vacuda i alguna mella torrada, no hi ha gaire cosa més normalment, però això dona base que puguem tenir una conversa animada fora que ens ha semblat que avui naturalment la conversa la podem tenir, però ens ha semblat que avui això quedava una mica fora de lloc. Fa uns anys, més de 20, estava molt fixat a tractar de desenvolupar una mena d'imatge, concepte, un pou d'aigua fonda i llenço un rock i el so de l'aigua, quan se'n passa la pedra, en comptes de trencar el silenci propi de l'interior del pou, el que fa és sobretllar-lo. Em fa conscient d'aquest silenci que, en certa manera, fins a les hores no havia percebut. Igual que la música, l'enraonar, que és el germà petit de la música, hauria de valer i significar només en les condicions d'aquest pou i d'aquesta pedra en el respecte del silenci. El silenci em pertoca, com us deia ara, particularment avui, i, a més, si suma el fet que els que m'han precedit en la paraula han fet d'una manera particularment delicada i interessant i em correspon a mi no espatllar-ho, però per descomptat donar les gràcies per aquesta esplèndida lliçó, Rafel, i per les vostres intervencions Núria i Arcadi anteriorment. I, naturalment, felicitar a tots els presents, a tots aquells que han contribuït per un cantor o per una altra a la marxa de l'universitat. Està celebrat, per exemple, permeteu-me que em senti un moment en una qüestió que podria considerar lateral, però celebro moltíssim i acabo de la Carme Martinell i el Dani Serra aquí en el públic, entre els premis del Consell Social i les activitats normals de l'universitat, hi hagi contingut aquest esforç especial que està fent la Barcelona School of Management per adaptar-se a un enorme compromís que té en aquest moment. Tenim estudis que ens fan notar fins a quin punt els centres escrets a l'universitat, en aquests moments, suposen una part molt important de l'activitat pròpia de l'universitat, i és imprescindible que cada vegada creixem més en la unitat i en la soldadura que podem establir entre ells i nosaltres. Ja sabem que això no és exactament igual en tots els casos, però crec que és un tema molt important que ha de frontar a l'universitat avui, però això ja és per la massa i ficar-me en uns temes que avui volia tractar d'habitar. També vull agrair el Jaume Clença, aquest artista català universal, a Catalunya, tenim poetes i pintors, ja que... el referèl·le Ciutat Pol Valerí crec que una de les coses que va dir Pol Valerí quan va venir a Barcelona fa ja molts anys, en quin moment va dir... Cultiveu la prosa. Que va ser pol Valerí, que va dir això. Cultiveu la prosa. Poetes i pintors en teniu de sobres, no, perquè això no hi ha mai de sobres, però poetes i pintors sempre n'hem tingut i de particular motge. I algun músic, també. Bé, jo personalment estic molt content de tota l'evolució dels pintors que ens han ajudat i sabeu que tenim a l'universitat una línia de treball per fer l'universitat més agradable a les persones que no pertanyen a la comunitat i que puguin venir aquí a l'universitat que tinguin alguna raó per visitar la Universitat Boncaufabra a partir precisament de l'art de les nostres col·leccions, de la capella, l'aica, com se sol dir, de la sala Tàpies, que tenim aquí al costat, de la magnífica arquitectura que tenim aquí a l'universitat, de l'escultura que tenim ara fora, de la biblioteca, de les aigües, també d'una manera molt particular. I cada vegada que un artista de renom mundial ens ajuda proposant-nos un cartell per inaugurar el curs, com el d'aquest any, fem un pas endavant en una direcció que correspon a una universitat que és ja una universitat del món, primera universitat del món, des del punt de vista d'universitat, que forma part de allò que, en el futur, continuaran sent universitats. Justa i al migdia, el meu molt bon amic, Rafael Pinto, que ara també és cineasta, no només literat, em va dur l'últim llibre de la Rosa de l'Or, no sé si la coneixeu, la gran estudiosa d'Espriu, el llibre titulat El secret de Joan Alcobé, poemes bíblics i la Càbala L'Oliant. Aquest és el títol del llibre. L'obro a l'Axar, en aquell moment, i el primer poema que hi trobo, titulat La Vanguardia, grinyolant, cridant, amb un soroll horrorós, diu com si ahir fa més d'un segle fos avui el següent. El poema a boca és coetani de la pèrdua de les colònies espanyoles. És un poema en castellà. I si la paz turbàre la sortida codícia de pueblos poderosos, aliados de la muerte, a socorrer al débil en lucha con el fuerte, acuda la divina legió de la justícia. Versos que ens semblen ara tan més dolents, pel fet que, malgrat el llibre, el llibre, el llibre, el llibre, el llibre, el llibre, el llibre, el llibre, el llibre, el llibre. Tant més dolents pel fet que, malgrat això, no afecta l'autor del llibre, que és una persona que estudia el llibre, naturalment, i persona molt estimada. Però dic, versos que ens semblen tan més dolents, pel fet que, malgrat que l'arividència d'algunes idees fan ressonar la insuportable retòrica i els sofismes de l'Esberzer que aquests dies ens atrapa als quals dedico aquest, diguem-ne, semicil·lència, semicil·lència que conté, inevitablement, un visc a la Universitat Pompol-Fabra i un visc a Catalunya. Ja que surt aquesta paraula, Esberzer, deixeu-me recordar per vibrar una mica, des de, a molta distància, des del punt de vista d'aixota a dalt, per vibrar una mica amb la lliçó del professor Gullol. Recordar l'exigència de la filosofia. Ara que aquests dies hi ha hagut els filòsofs que s'han manifestat. Ho puc dir gairebé en primera persona, perquè jo també he signat aquest manifest de filòsof, encara que jo no em considero filòsof. Els economistes han estudiat ciències econòmiques i es diuen economistes quan acaben, els metges quan acaben d'estudiar medicina i cirurgia es diuen metges, però els que estudien filosofia que es puguin dir tan automàticament filòsof a acabar, jo tenia un professor que estimo molt, professor Josep Montserrat Torrents, que deia que no sóc filòsof, sóc professor de filosofia i m'hi sento totalment identificat. Però vaja, si alguns companys filòsof signen un manifest que sembla que pot col·laborar, contribue, que les coses vagin endavant, jo també el signo i ara em fan pensar en el naixement de la filosofia, la filosofia que abaneixa a la tenes de Sócrates. Les coses d'abans no eren filosofia, les coses d'abans van ser interpretades pels filòsofs com a cosa de la filosofia, però la filosofia és una cosa que comença des del punt de vista històric amb la figura de Sócrates a tenes. El geni de Sócrates, el que de vegades diu el dimoni de Sócrates, que és un geni negatiu, de vegades diu que no, diu així no, tal com s'acaba de recordar abans. Molt socràtica aquesta afirmació. Així no, aquest geni de Sócrates, o Sócrates, té una sola exigència, mantenir la direcció del sentit, mirar cap allò que forma part del nostre objectiu, mirar cap allò que veritablement estem parlant en comptes de deixar-nos esgarrapar sense fi per l'esverser que ens atrapa les cames i no ens deixa aixecar la vista. En això consisteix, justament, l'anomenada doctrina de les idees de Plato, la doctrina platònica de les idees, que no és altra cosa que el respecte a aquesta posició de Sócrates és evitar a tota costa que el seu interlocutor l'entretingui amb qüestions que no són fonamentals i que no formen part de la direcció i del sentit de l'enregunar. La vista, jo ara vull aquesta vista, endavant ja hauria volgut convidar-vos a fixar-la en dos projectes que m'agradaria proposar-vos per tota la universitat. Si no ho faig avui, ho farem en una altra ocasió. M'ho puc permetre això de proposar dos projectes per tota la universitat, no per alguns o altres per aquest sector o aquesta altra de l'organització acadèmica, perquè l'evolució dels projectes del primer mandat, del meu primer mandat, ha estat el meu pare molt satisfactòria, almenys jo me'n sento satisfet, i ja han quedat feliçment enrere i ben establerts el meu agraïment a tota la comunitat i al responsables del seu govern. I ara els membres del Consell de Direcció, vice-rectors, comissionats i directors duca tenen els seus projectes concrets i precisos impensables en la nostra organització anterior i engrescadors com mai. Aviat els donarem a conèixer tothom, els meus per tota la Universitat Montbaufabra, com deia, són dos. Abans n'he esmentat un, el primer, una impregnació general de cultura humanística en tots els registres acadèmics de la universitat. És un desafiament que tenim i és una feina pel Departament d'Humanitats, però per tots els altres també. I el segon, una definició, podríem dir, de la Universitat, una determinació, un perfil de la Universitat, tota la Universitat sencera, entorn d'un emblema de gran interès mundial. Crec que és una oportunitat que tenim, que la Universitat Montbaufabra no es defineixi només pels seus resultats de bona qualitat, sinó que es defineixi amb un contingut específic, d'una manera particular. Sóc insistit i crec que una de les coses que podríem fer és dir que la Universitat Montbaufabra globalment es dedica durant uns anys, els propers cinc anys, per exemple, a temes de gran interès mundial, per exemple, la salut global, el canvi climàtic, la creació de materials biosintètics, l'optimització del model econòmic i polític europeu i altres similars. Anem de triar un, però alguns d'aquests, per mi, ja valdrien, alguns d'aquests quatre que citem, ja valdrien. I crec que constituirien un lligam de tots els àmbits de la Universitat. Com de vegades alguna proposta, com per exemple la que va fer, no fa gaire temps a través de la Fundació Pasqual Maragall, el professor Jordi Camí, al voltant de la memòria, quan tenim en el nostre camp un centre dedicat a estudiar una de les malalties més preocupants que hi ha actualment aquí, com és l'Alzheimer, és a dir, no per frivolitzar sobre la memòria, sinó perquè tenim un centre d'estudi de primera fila sobre la memòria, potser aquesta paraula memòria es pot explotar, en general, d'una universitat per fer-ne una universitat que es dedica a aquest tema. Afegeixo, per tant, la memòria, també, aquesta llista d'exemples. Crec que aviat n'hauríem de decidir un, perquè és una bona idea que una universitat que està pujant en els rànquings, que està torgent, que des de tot el món és mirada com una universitat insòlita, en un lloc insòlit, ara en aquests moments sonarà la qüestió insòlita d'una altra manera, però això esperem que duri molt poc en un lloc insòlit aparegui una universitat de primera es pugui definir, es pugui ser coneguda a través d'algun concepte que abrasi la totalitat de l'universitat. Definir aviat aquesta universitat, que és a la costa, com us deia, fa un moment molt el grup de les 100 millors del món és un imperatiu per consolidar el progrés, però avui seria una equivocació dedicar ja més comentaris a l'avenir. I ja que miro com és la meva obligació deixar el cap i anar més allà al més lluny possible per confirmar aquest progrés extraordinari que estem fent com a Universitat del Món, us dono per acabar, per callar uns versos de Sant Joan Pers, saudònim d'Alexis Leger, poeta formidable, gairebé desconegut entre nosaltres, però premi Nobel, diplomàtic francès, instal·lat finalment als Estats Units i figura molt respectable en els acords de pau durant la Segona Guerra Mundial. I ara el llegirem francès, també com pugui, i després una traducció, una mica improvisada. Són uns quants versos només, no és res llarg. Diuen, surt 3 grans de cesons metablicents avec honore, jogure bien du sol, ou j'ai fondé mal oat. Les armes du matin sont belles et la mer. A nos chevaux livré la guerre sans amande, nouveau, ce ciel incorruptible. Et le soleil n'est point nommé, mais sa puissance est parmi tout. Et la mer, au matin, comme une présomption de l'esprit. A qui on som? Jo ho vaig dir l'any passat, insisteixo més en aquesta topologia, es podria dir. Entre el mar de la Barceloneta, el part de la ciutadella, que cada vegada espero que sigui més important per la nostra universitat. I el Pimpollo, també anomenat Picantón, tot comptat i debatut el millor restaurant del món, us en faig una traducció improvisada. Quan m'estableixo en honor sobre 3 grans estacions, auguro un tou de sol allà on he fundat la meva llei. Les armes al matí són belles i la mar. Els nostres cavalls lliurà de la guerra sense esmenes, ens val aquest cel incorruptible. I el sol ni s'anomena, però el seu poder és entre nosaltres. I la mar, al matí, com una présomció mental. Declaro inaugurat el curs 2017-2018.