 Et hjertespanken er Edgar Allan Poe, dette er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom, for uderligere information, eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org Et hjertespanken er Edgar Allan Poe, udgivet 1843, indlæst af Christopher Hundstahl, lydboe.com, 2008. De har ret. Jeg er meget nervøs. Forfærdelig nervøs. Det har jeg altid været. Men hvorfor påstår de, at jeg er galt? Sygdomen har skærpet mine sanser. Den har ikke ødelagt dem. Den har ikke sløvet dem. Fremfor alt var mine høresans uhygerudviklet. Jeg har hørt alt i himlen og på jorden. Ja, jeg har enda også hørt adskild i de helvede. Hvordan kan jeg så være galt? – pass blot på. Læg mærke til, hvor sundt og roligt jeg kan fortælle hele historien. Det er mig umuligt at forklare, hvor ledes ideen først fødtes i min hjerne. Men da den ene gang var unfanget, forfulgte den mig nat og dag. Jeg havde ikke noget bestemt øje med med den. Der var ingen lydenskab i den. Jeg holde da den rare gamle mand. Han havde aldrig gjort mig noget. Han havde aldrig fornærmet mig. Jeg troede ikke hans guld. Jeg troede, det var hans øje. Ja, det var det. Hans ene øje lignede en grips. Det var et blejt blot øje, over hvilket der ligesom lå en hende. Hver gang dette øje faldt på mig blev mit blod til is, og så ledes grædvis langsomt fik jeg den ide at tage òldængens liv, og på den måde til lige for bestandet og befrig mig for øjet. C.D. var tingene. De troede, jeg er galt. De gale bærer sig altid dumdad. Men de skulle blot have set mig. De skulle have set, med hvilken varsomhed jeg gik til værks. Med hvilken forsigtighed. Med hvilken forsynlighed. Med hvilken forstillelse. Jeg havde aldrig været elskvær, de havde mod den gamle mand, end i hele den uge, der gik forud for moret. Og hver nat, hen imod kl. 9, lyftede jeg klingten på hans dør og åbnet den. Så sægte, så sægte, og når jeg så havde åbnet den til strækkeligt, til at mit hoved ville kunne passe igennem åbningen, stak jeg en blindlygte ind. Rigtig, rigtig godt lukket. Så er der ikke kunne komme det mindste lys, sker jeg ud. Og så putte jeg hovedet ind. Og de ville have ledet, der som de blot havde set, med hvilken behendighed jeg putte hovedet ind. Jeg bevægede det langsomt. Meget, meget langsomt. For ikke at forstyrre åldningen søvn. Det tog over en hel time og få hovedet så langt ind gennem åbningen, at jeg kunne se ham ligge i sin seng. Ville en galt mand hav boet i sig så snildad. Og når jeg så rigtig havde hovedet ind i værelse, åbnet jeg med forsigtighed lukten. Og så forsigtigt, så forsigtigt, til hængslerne knirkede. Jeg åbnet netop så meget, at en næsten umærkelige lysstråle fald på gripeåret. Og det gjorde jeg i syv lange netter. Bestand dit nøjaktig ved midnertstid. Men øjet var altid lukket. Og derfor var det mig umuligt at udføre min dåd. Det var ikke den gamle mand, der æggede mig, men kun hans unne øje. Og ved om morgen, når det blev dag, gik jeg fredigt ind i hans værelse, talte rask til ham, og kaldte ham hjertelig venavn, og spurte, hvordan han havde sovet. De kan altså tænke dem til, at det måtte have været en klog gamle mand, der som han havde kunnet aene, at jeg ved og natte netop ved midnertstid passede på ham, når han sov. Den ordne nat anvendte jeg endnu mere forsigtighed ved at åbne døren. Den lille viser på et ur bevægede sig hurtigere end min håndgjorde. Aldrig havde jeg før den nat følt omfanget af mine sanserskarphed, af min snedighed. Jeg kunne nebe tilbageholde en følelse af triumf. Tænk dem blot, at jeg stod der og åbne døren lidt efter lidt, uden at han havde det fjerneste begreb om, hvad jeg gjorde. Eller om mine himmelige tanker. Tanken derom fik det til at klukke i mig. Måske hørte han det, de han rørte sig i sengen, som om han vognede. Nu tror de måske, at jeg træk mig tilbage. Nej, der var så sort som kuld i hans værelse. De skådderne var omhyggeligt tillukket af frygt for tyve, og da jeg viste, at han ikke kunne se, at døren var blevet åbnet, så ved blev jeg af skyde og skyde til den. Jeg havde stukket mit hoved ind, og ville lige til at åbne lykten, da mine fingre glæd på blikket, og den gamle mand rejste sig op i sengen og ropte. Vem der? Jeg blev stående al del supervæl, og uden at sige et ord. I en helt time bevægede jeg ikke en muskel, og i alt den tid hørte jeg ikke, at han lavede sig tilbage i sengen. Han sad bestandligt oprejst og lyttede, lige i netop, som jeg selv havde gjort, nat efter nat, når dødninge ugerne dækket i morne. Pludselig hørte jeg hans vægstønne. Jeg kunne høre, at det var en engstelig stønne. Den starmede ikke fra smerte eller sorg. Det var den dumpe kvalte lyd, der hever sig fra sjælens dyb, når Rejslen har bemæstret sig den. Jeg kender godt den lyd. Mange, mange netter netter ved midnets tid, når alle såre, at den opstegen for min egen barn, og har ved sine frygtelige ægge forstærket de Rejsler, der sønner slidmer. Ja, jeg kendt den så godt. Jeg visste, hvor den gamle mand led, og det gjorde mig ondt for ham, skønt det lo i min sjæl. Jeg visste, at han havde ligget vågen siden, at han havde rørt sig i sengen ved den første svagelarm. Hans skrejk var bestandet i taget til. Han havde forsøgt at få sig selv til at tro, at han var bange uden grund. Men han havde ikke kunnet. Han havde sagt til sig selv, det er ikke andet en vinden i kaminen. Det er kun en mugs, der løber hen over guldet. Det er ikke andet en forekylling. Ja, han havde gjort sig umage for at styrke sig ved disse tanker. Men det var al sammen for Gavis. Det var for Gavis. Og det, fordi den store, sorte skygge af den så nærmende død, alt havde passeret forbi ham, og inhyldet sit offer. Det var inflydelsen af denne død en skygge, som han følte, skønt han indtil så, og indtil hørte, og som gjorde, at han havde en fornemmelse af, at mit hoved var ind i værelset. Da jeg tålmodigt havde vintet en tid uden at høre ham ligge sig, besluttede jeg åbne lygten lidt. Men nu så lidt, så lidt. Jeg åbne den da. De kan ikke tænke dem til, hvor var somt. Så ledes, at en eneste lille blejstråle, som en æderkops tråd, skød ud af sprekken, og faldt på gripperåde. Det var åbent. Vitt åbent. Og jeg blev rasende, så snart jeg så det. Jeg så det tydeligt. Så det smatte bleje sker. Den vemmelige hende. Og Marvin stive ned i mine knokler. Men jeg så ellers intet af den gamle mands ansigt eller øvrig legeme, til jeg havde ligesom af instinkt netop rattestrålen på dette forbandet sted. Har jeg nu ikke sagt det? At hvad de antar for at være vandvid, slet ikke er andet end en overdreven skærpelser af sanserne. Nu skal de høre. En dump, halvkvalt, regelmæssig lyd nåede mine øren. Det var som om, at man kunne høre et ur, der var indsvæbt i bommul. Den lyd kende jeg også godt. Det var den gamles hjerte, der bankede. Den forøvede mit raseri, ligesom en trummevirvel ansprer soldatens mod. Men jeg lavede endnu bund på mig selv. Jeg holdt mig stille. Jeg åndede neppe. Jeg holdt lykkenu bevægelig. Jeg gjorde mig kun umage for at stede et og holde lysstrålen på øjet. I middeltid tog hjertet sataniske banken til. Den blev hurtigere og hurtigere. Højere og højere. Oldingens rejsel må have været ubeskrivelig. Hjertets banken blev hvert minut højere og højere. Passer de rigtig på. Jeg har sagt dem, at jeg er nervøs. Det er jeg virkelig. Og nu midt i den dybe nat, midt i den frygtlige stillhed, der hersker i det gamle hus, opfyldte denne selsomme lydmer med en forfærdelig rejsel. Enu i nogle minutter betragte jeg mig og forblev stille. Men hjertets banken blev tydeligere og tydeligere. Jeg troede, at det ville bræste. Og nu greb en ny angst mig. En eller anden nape kunne muligvis høre lyden. Oldingens time var kommet. Med et frygtligt hyl rev jeg lykken op og styrsted ind i værelset. Han udstidte kun et skrig, et eneste. I et øjeblik havde jeg ham på guldet. Jeg pakket alle singeklederne oven på ham. Da smilig jeg er glæde over at se mit værk var skrevet så godt fremad. Man, i nogle minutter, vedblev hjertet indover banke med en dum klang. Det forrolede mig i midtetid ikke. Det kunne ikke høres gennem væggen. Endelig hørte det op. Den gamle var død, sten død. Jeg lavede min hånd på hans hjerte og holdte den dig i flere minutter. Det bankede ikke mere. Hans øje ville ikke plage mig mere. Der som de ene tror, at jeg er galt, så vil den tro al del forsvinde, når jeg beskriver dem de klovede forholdsregler jeg tog for skivelig liet. Det var allerede langt ud på natten. Jeg arbejde hurtigt, men stille. Jeg skar først hovedet af liet, så armende og endelig benende. Jeg brækket derpå tre af gulvesbreder op, og putte derpå det hele ned i ordningen. Så læg jeg igen brederne over, så behændigt, så snedigt, at endet menneskligt øje, ikke en gang hans, kunne have opdaget noget misthinkligt. Der var endet at vaske af, ikke et stænk, ikke en plattablod. Jeg havde været alt for forsigtig. En lille spand havde opfanget det hele. Klocken var fire, inden jeg blev færdig med dette arbejde. Det var endnu ligesom mørkt, som ved minneds tid. Der klokken slog, bankede det på gade døren. Med et let hjerte gik jeg ned og åbnede den. Hvad havde jeg nu at frygte? Der trådte tre mænd ind, og med den største høflighed af verden fremstælde de sig selv som politibetjente. En nabo havde hørt et skrig om natten. Det havde opvagt mistanke om en eller anden uddåde. Der var blevet sendt bud til en politistation, og man havde sendt disse mænd betjentene for at undersøge stedet. Jeg smilede. Hvad havde jeg vel at frygte? Jeg blev herrende velkommen. Jeg sagde, at det var mig selv, der havde skrevet i søvne. Jeg tilføjde, at den gamle mand var rejst på landet. Jeg fuldte omkring i huset med de tre herre. Jeg bad dem om, endelig at se godt efter overalt. Til sidst førte jeg dem ind i hans værelse. Jeg visste dem hans egen dele, da alle lov urørte i fuldkommen orden. I min overmodige trygghed brægte jeg stole ind i værelse, og bad dem vile sig efter deres anstrengelser, mens jeg selv i en slags vanvillig frejkhed satte min stol lige på det sted, under hvilket opfordres lige befandt sig. Betjentene var tilfredsstældet. Min opførsel havde borttaget en værmistanke. Jeg følte mig rigtig godt til pas. De satte sig ned, og jeg sluderede for nød med dem om dit og dat. Men efter nogen tidsforløb følte jeg, at jeg blev blej, og jeg ønsket, at de skulle gå. Det gjorde ondt i mit hoved, og jeg synes det sang og ringede for mine øger. Men de blev siddende og sladeret videre. Denne ringe blev tydeligere. Den tog bestand til. Jeg sluderede løs for at muligere at glemme denne fornemmelse. Men den blev tydeligere og tydeligere, og andet tog en mere bestemt karakter, indtil jeg udfandt, at det ikke var for mine øger, det ringede. Uden svevl blev jeg meget blej. Jeg vedblev at tale hurtigere og hurtigere i det, jeg hevede stemme. Lyd den til tog. Hvad skulle jeg gøre? Det var en dum, halvkvælt, regelmæssig lyd. Det var, som kunne man høre et ur, der var indsvøbt i borgmul. Jeg åndede tungt. Men endnu havde betjenten ingenting hørt. Jeg talte hurtigere og kraftigere, men lyd den til tog bestandtid. Jeg rejste mig, og jeg vedblev at tale med skinnerne stemme og voldsomme bevægelser. Men lyd den tog bestandtid og bestandtid til. Hvorfor gik de dog ikke? Jeg trævede med larme tungt skridt op og ned af brederne, som om jeg oplevede en rasne over det betjenten havde sagt. Men larmen til tog. Og min Gud, hvad skulle jeg vel gøre? Jeg skummede, jeg skendte, bandede. Jeg skubbede til stolen, på hvilken jeg havde siddet, og lå den skrabe hen af guldet. Lyden overdød alt. Den tiltog bestandtid, den blev stærkere, stærkere, meget stærkere. Og betjentene vedblev at sladerer og spøge og smigele. Var det muligt, at de indtede hørte? Alle mægtige Gud, de hørte det. De havde mistanke, de viste det. De morede sig over min radsel. Det troede jeg, og det tror jeg i nu. Men alt var at få trække for denne kval. Jeg kunne ikke længere udholde disse hyggeløjske smil. Jeg følte, at jeg måtte skrive eller dø, og nu igen. Hør de, hør de, højere, højere, højere. Bestandtid og bestandtid højere. Ælændige, skrejer. Forstil jeg ikke længere. Jeg tilstår alt. Rev brederne op. Her er det. Her. Det er hans redsom i hjertespanken. Slut på. Et hjertespanken. Er Edgar Allan Poe. Indlæst af Kristoffer Hunstal. Lydboe.com. 2008. Den sorte kat. Fortilling af Edgar Allan Poe. Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlige egendom. For uderligere information. Eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Den sorte kat. Fortilling af Edgar Allan Poe. Udgivet 1843. Fra fantastiske fortillinger. Aversat af Robert Watt. 1893. Indlæst af Kristoffer Hunstal. Lydboe.com. 2008. Jeg kan værken vente. Eller for lange. At nogen skal tro på den højst for underligge. Og dog værkt af sagtige historier. Som jeg her vil fortælle. Jeg måtte jo være en torse. Om jeg ville vente det. I et tilfælde. Hvor mine sandser forkaster deres eget. Lydmespyrt. Og dog. Galt er jeg ikke. Og det er ganske vist. At jeg heller ikke drømmer. Men i morgen dør jeg. Og i dag vil jeg gerne lette min sjæl. Min hensigt er. På en klar, tydelig og sammenhængende måde. Og gør jeg verden bekendt. Med en række simple huslige begivenheder. Disse begivenheder selvfølgelig. Har slået mig med rejsel. Har martred mig. Har knust mig. Og dog vil jeg ikke forsøge. På at belyse dem. For mig. Har de kun indeholdt en kilo til rejsel. Mange vil måske snarere. Finde det mere komiske. En rejselsfulde. Måske. Der en gang vil finde sin forstandige mand. Der kan reducere min sjæls fantom. Til en rimelig og naturlig begivenhed. Det måtte være en roligere, mere logisk og langt mindre exhalteret natur end min. Der ikke kunne finde andet end en almindelig række, meget naturlige årsager og virkninger i de omstændigheder som jeg her kun fortæller med Gysen. Fra barndomn af var jeg bekendt for min blivede og menneskevænlige karakter. Mit gode hjerte var endnu også så lidt påvirkeligt, at det gjorde mig til genstand for mine kammerater sport. Jeg holdt nemlig jo endelig meget af dyr. Og mine forældre havde tilat mig at anskaffe mig en mængde yndlinge. Jeg tilbrakte min tid mest blandt dem, og jeg var aldrig gladere end når jeg kunne fodre og kæretegne dem. Denne min tilborgelighed tiltog med årene. Da jeg var blevet en voksen, blev den en af de største kilder til min glæde. Dem, der har holdt af en tro og klog hun, behøver jeg ikke forklare beskaffenhet eller innerligheden af den nydelse, man kan hadde af. I et dyrs, uinteresserede kærlighed er der noget, der går lige til hjerte hos den, da ofte har haft lejlighed til at prøve holdbarheden af et usselt menneskligt venskab og trodskab. Jeg giftede mig tidligt, og jeg var så heldig hos min kone og finde en sympathiserende sjæl. Da hun mærket min tilborgelighed for dyr, forsøbde hun ingen lejlighed til at skaffe mig de bedste slags. Vi havde fåule, en guldfisk, en smuk hun, kaniner, en lille abe og en kat. Den sidste nævnte var tjællen stort og smuk dyr, kuld sort og overnaturlige klog, når min kone, der ingen lunde, var fri for at være lidt overtruisk, talet om dens klogskab, sikte hun ofte til den gamle folkelig tro, der antar alle sorte katte for at være omskabte hekse. Jeg tror nog i grunden ikke, at hun ment det så alvorligt, og når jeg i det hele taget her omtaler dette, er det kun fordi det i øjeblikket faldt mig ind. Pluto, det var katens navn, var min kæledekke, min kammerat. Jeg alene fodrede den, og den fuldte mig overalt omkring i huset. Det var nogensinde ikke uden møje, at jeg kunne forhængde den i at følge mig, når jeg gik ud. Det venskablige forhold i Melmers varret i flere år, i hvilke tidsrum hele min karakter. Jeg rød mig ved at sige, at det var på grund af hank til druk, undergik en komplett forandring til det værre. Jeg blev med hver dag, mere og mere vrenten, pyrrlig, og lige gylte for andres følelser. Jeg begyndte at tale en brutale tone til min kone. Til sidst lajede jeg nogensinde hånd på hende. Mine starkelt styr mærket naturligvis også følgerne af denne forandring i min karakter. Jeg ikke er alene for sømte dem, men jeg er misshandlet, der mener sig. Hver Pluto angik, så havde jeg endnu så meget til ordet for ham, at jeg ikke låde hamlidet, mens jeg alldeles ikke gjorde mig nogen som vidtighed af at misshandle kaninerne. Aepen, jeg er norsere hunden, når de tilfældigvis, eller af hengevenhed, kommer i vejen. Min sygdom tog i middeltid, efter hånden til. Og hvilken sygdom er vel så frygtlig, som den har været forfaldende til druk. Der var selv Pluto, der nu begyndte at blive gammel, og som følget af elet knaven fik efter hånden følgerne af mine unne luner og mærke. En natt, da jeg kom meget beruset i hjem, fredag de vertshus i en af forstederne, som jeg plejede at gæste, indbilder mig, at katten undgik mig. Jeg grebte den, og for skrejkede over min voldsomhed bibragte den med sine tænder, et let sorg i hånden. Jeg blev alldeles ude af mig selv. Jeg blev greben af at jevelskrasseri, men egentlig sjæl, fløjlig som ud af mit lame, og en satanisk unskab, fremkaldt af de stærke drikke jeg havde nyt, gennemtrængte mig alldeles. Jeg træk en pennekniv oppe af min vestlomme. Jeg åbnedte den. Jeg grebte stakkelstyre i strupen, og stakk med velberodet hug, et af dens øjne ud. Jeg rød mig. Jeg gyser, ved at nedskrive denne uhørte handling. Derfor nuften ventte tilbage denne, da dunsterne fra mit natlige svir var forsvundet, var jeg halvt forfærdet, halvt skamfuld, og den forbrydelse jeg havde begået. Men det var, når alt kom til alt, dog kun en svej for bygående følelse, og min karakter forandrede sig ikke. Jeg styrte mig adderned i udsvevelserne svelj, og snart efter druknede jeg i ringdringen om en handling i vildende strømme. Katten kom så kun langsomt, og året frembød et frygtligt skuge. Men dyret synes for jo, at ikke længere lide smerte. Katten gik og kom i huset som så vanligt, medan som jeg kunne vente, flygte den i yderste skrek, hver gang jeg nærmede mig. Jeg havde endnu så meget af min gamle følelse tilbage, at jeg i begyndsen blev bedrøvet, og denne årensynlige apati hos en skabning, der han gang havde holdt af mig. Men denne følelse blev snart afløst af ærvelse, og derpå fuldte, som får at fuldstændig gøre mit endelige fald, en slags genstridighed. Det er en følelse, som philosophorne ikke vil kendes ved, og dog tror jeg lige så sikkert på, at denne følelse er en af det menneskelig hjertes og brændeligste impulser. En af de første følelser, der giver den menneskelig karakter dens retning, som at min sjæl er til. Hvem har ikke 100 gange grebesrig at begå en dum eller ond handling? Blot fordi han viste, at han ikke måtte begå den. Har vi ikke en bestandlig tilbøjlighed til, tross bedre af kendelse, og krænke det, der er lov, alene fordi vi ved, at det er lov? Denne genstridighed, siger jeg, fuldendte min fordavelse. Det er denne sjælens for underlige tilbøjlighed til at pine sig selv, til at gøre vold på sin enlige natur, til at gøre undt, alene for det undeskyld, der tilskyndte mig, til at vedblive, mere fortsatte min undskabe mod det uskyldige dyr. En morgen band jeg kold blod i en strik om katten's hals, jeg hængte den op i et træ. Jeg hængte den med tårefølte øjne, med de skrækkeligste, som vitelsen er i hjertet. Jeg hængte den, fordi jeg viste, at den havde holdt ammer, og fordi jeg følte, at den halvdelen sikkerhed gjorde mig noget undt. Jeg hængte den, fordi jeg viste, at jeg derved begik en søn. En dødelig søn, der ville hjemkale den barmjertige, men til lige strafende gudsvrede, over min udødelige sjæl. Samme natt blev jeg vikket af min søn ved skriene, brenn, brenn! Gardinerne om min seng stod i luer, hele huset brennte. Det var kun med stor vanskelighed, at vi, min kone, et tjeneste tine, og jeg selv undkom, hele min formål var gået tabt, og fra det øjeblik af overgav jeg mig til den regneste fortvivelse. Jeg er ikke så svag, at jeg ville søge at finde en forbindelse imellem min skrækkelige dåd og min ulykke, som mellem årsager-virkning. Jeg fortæller kun en række begivenheder og ønsker ikke at udlade et eneste led i keden. Dagen efter brennen besøgte jeg de sørgelige levninger af min egendom. Alle murerne var styrtet om på en nær, og det visste sig, at denne var en ikke meget tyk mellemvæk, der havde stået omtrent midt i huset, og mod hvilken den øverste ende af min seng havde støtt. Murverket havde til dels på dette sted modstået i elens virkninger, og det gik jeg forklart af, at kalten fornyelig var blevet sat på. Rund om muren havde der forsamlet sig en mængde mennesker, og flere syntes at undersøge en del af den med overordnlig opmærksomhed, ordene, for underligt, sæltsomt, og andre linende udbrud opvagt i min nysgærighed. Jeg nærmede mig, og jeg så, ligesom et relief på den hvide kalkflade tegningen, af en kæmpe messikat, ved at være gengivet med en virkelighed underlig nøjagtighed. Der var et reb om dyrets hals. Da jeg først blev dette overnaturlig i syn, tid som andet kunne jeg ikke betragte det, var, kende det min forbavselse, og skrække ingen grønter. Man, det rolig overlig, kommer til hjælp. Jeg er rende redd mig, at jeg havde hent kalten i en tilhusestødende havet. Ved alamskriget var denne havet voks blevet en opfyldt med mennesker, og en eller anden må have skåret dyret ned, og kastede det igennem et åbentstående vindu, ind i mit værelse. Det, det var for muligt sket for at vægge mig af min søvn. De andre mures nedstyrkning havde rimeligvis trygget opfordret for min grusomhed, ind i den nye, påspækket murkalk. Vedkomne mures ophede tilstand i forbindelse med flammerne, og de fra ådsled udstrømende dunster havde frembrægt billede således, som jeg så det. Skønt jeg nu på den måde med lethed kunne gøre min forstand, og man ikke i min samvittighed redde for denne røstende omstændighed, som jeg nylige har fortalt, og hun lå den alligevel ikke at gøre dybt indtryk på mig. I flere måneder spøgte kalten i min hjerne, og en dogl følelse, der synes at kunne være angre, men dog ikke var det, vent tilbage i min sjæl. Det gik enda også vits, at jeg beklagede tabet af dyret, og jeg passede stadig på, hende en ny favorit af samme art, og lignende udseende i de elendige knajber, jeg stadig sygte, for at den kunne indtage den forrige's plads. En natt, da jeg halvt beruse sad en af de gyselige knajber, jeg plejede at besøge, blev min opmærksomhed pludselig hindraven på en sort genstand, der lå ovenpå et af de uhyre og romfade, der udgiver Kælderands fornems, det blev meget. Jeg havde allerede i flere minutter haft mit blik hæftet på den øverste del af dette fad, og det, der afside mig var, at jeg ikke tidligere havde bemerket den genstand, der lå derpå. Jeg undrede mig, og berørte den med min hånd. Det var en sort kat, en meget stor kat, i det mindste lige så stor som Plutu, og den lignede ham fuldstændig, på nær ét. Plutu havde ikke ét eneste hvithår på kroppen, hvor imod denne hadde en stor hvid plæt af ubestemmelig form, der næsten dækket hele brystet. Så snart jeg havde berørt den rejst den så op og gazter til at spæne, gnæd så op af min hånd, og synes, at jeg var rigtig glad over mig. Der havde jeg netop fundet det dyr, jeg ledte efter. Jeg tilbyde strakser, ville købe den af verden, men han ville ingen penge have. Han kendtes lidt ikke katten, havde aldrig set den før. Jeg ved blevet at klappe den, og da jeg gjorde miniter at gå hjem, viste dyret til bøjlighed til at følge mig, og jeg buggede mig flere gange ned under vejt for at klappe den. Da den var kommet ind i huset, synes den straks som om den var hjemme, og min kone og den blev gode venner. Hvad mig selv angik, så begyndte den snart at blive mig modbydelig. Den var netop det modsatte af, hvad jeg havde håbet, men jeg ved ikke, hvor er det kommet. Dens øjnsynlige forkærlighed for mig generede mig. Gennem forskellige grader gik denne følelse af modvigget til sidst over til bittert had. Jeg undgik katten. En viss følelse af skam, og jeg rendringer min forrige grusomme handling, forhindre mig dog endnu fra armishandlet den. I flere uger lød jeg være med at slå den, men jeg betragte den stadig med en slags ubeskrivelig rejsel, og jeg undgik i tavshed dens forfærdelige nærværelse. Ligesom man skyer en pæstbefængd søgne. Det, der uden tvivl bidrog til mit had mod dyret, var den opdagelse, jeg gjorde dagen efter, at jeg havde bragt den hjem, nemlig, at den, ligesom Pluto, havde sit ene øje. Den omstændighed gjorde netop, at min kone fik den endnu kære, til som jeg allerede tidligere har bemerket, besad hun i høj grad denne sentesblidighed, der fordom havde været et hovedtrag i min karakter, og ofte havde været kilden til mine regneste og uskylteste glæder. Katens forkærlighed for mig synede sig vokse i samme forhold, som min uvilje mod den tiltog. Den fuldte mine skridt med en hårnakkighed, som det ville være vanskeligt at give et begreb om. Hver gang jeg satte mig ned, kryb den ind under min stol, eller sprang op på mine knæ, for at plage mig med sine vimlige kærtøjn. Der som jeg rejste mig for at gå, skydte den sredning mellem mine ben, så jeg ofte var nær ved at falde, eller også dakte sine lange skarpekløer i mine klæder, og klædret således lige op på mit brøst. I sådan en øjeblikke følgte jeg lyst til, at drippe den med et slag. Man gjorde det ikke, og jeg skammer min tidligere forbrudelse med en formenlig, lad mig lige så godt tilstå det, på grund af en virkelig skrejk for dyret. Denne skrejk kom ikke af frygten for noget fysisk, og dog ville det være vanskeligt for mig at forklare den på en anden måde. Jeg skammer mig næsten ved at tilstå. Ja, selv her i denne forbrudersæle, skammer jeg mig næsten ved at tilstå, at den rejsel og gru som dyret indgød mig, forødes ved en af de toppeligste ideer, som det var muligt at få. Med i en indgang, havde min kone henledt mit opmærksomhed på den hvide plæt jeg har omtalt, og som var den eneste forskel på dette for underlig dyre, og det jeg havde hængt. Leserne vil kunne rendere, at denne plæt oprenlig havde været af en noget ubestemmelig form. Men langsomt og gradvist, havde denne plæts omris antaget en aldils bestemt form, hvor meget jeg indsykte at tro, at det kun var en indbildning. Det var billedet af en genstand, som jeg giv så ved at nævne, og det var i se, at den grund, at jeg nærede rejsel og vimmelse fordyret, og ville have skilt mig af ved det, der som jeg havde turet. Nu lignede plætten en rejsom og skuml genstand. Det var billedet af en galje, den rejselsfulde og gru-opvækende maskine, forbrødelsernes, kvalernes og dødens maskine. Nu var jeg så ulykkelig, som det var muligt for noget menneske at blive, og det var et umagelende dyr, hvis lige jeg farglig havde aflivet. Det var et umagelende dyr, der martrede mig så ledes. Mej, manden, der var skabt i Gud's billedet. Ock, jeg kendte ikke mere til vilen sødhed, hverken om dagen eller om natten. Om dagen lød dyret mig ikke alene et eneste øjeblik, og om natten får jeg hvert øjeblik op af de mest kvalifulde drømme, for at føle bestets øjne på mit ansigt, og det tvægt som ensand mare på mit brøst. Den smule godt, der endnu var tilbage i mig, for svalgt nu al dels under trygget af sådane kvaler. Jeg var opfyldt af de oneste og skumleste af alle tanker. Min stadig melankoliske stemning gik efter hånden over til had mod alt og alle, og min stakkelskone, der aldrig beklagede sig, blev altid det tolvmode i offer for de hybige og ustyrlige udbrud af deraseri, hvor til jeg nu blindt overgav mig. En dag ledesadede hun mig i et eller andet ærene ned i kælderen i det gamle hus, som vores fattigdom havde henvist os til at bebo. Katten fuldte mig ned af trappen steilet trin, og da den nære var ved at sende mig på hovedet ned i kælderen, blev jeg som ud af mig selv afvrede. Ideer i mit raseri alldeles glemte den latterlige frygt, som jeg hiddestil havde haft for den, hevede jeg min hakke, som jeg havde i hånden, og rette et slag mod dyret, der ville have været dødstens, der som jeg havde ramt, som jeg ønskede, men min kones stansede min hånd. Dette brugte mig til at glemme alt. Jeg rev mig løs fra hende, og plantede hakken i hendes hoved. Hun styrte et død om uden at give en lødfrasse. Da jeg havde fuldt brugt dette gruopvækkende mor, gav mig og i blikkelige færre mere overvej, hvad ledes jeg skulle skivelig lide. Det var mig klart, at jeg ikke kunne bringe det ud af huset, verken om dagen eller om natten, uden at udsætte mig for at blive bemerket af næborne. Den ene plan gennemkrydsede min hjerne efter den anden, et øjeblik tænkte jeg på at skære lide i ganske små stykker og til indtilgør dem ved ild. Et andet øjeblik tænkte jeg på at lave en grav på bunden af kælderen. Snart tænkte jeg på at kaste de i gårens brøn, snart på at parke den i gage, ligesom en købmansvarer, og at få en arbejder til at bringe det ud af huset på den måde. Til slutningen fald jeg på den idé, som jeg synes bedre om end alle de andre. Jeg besluttede at indmure lide i kælderen, ligesom munkene i middelalleren efter sine plejede og gør ved deres offere. Kælderen var godt skigetidt så den foretagende. Murene var kun letbygget, og var nylig blevet spægget med et tyk lag kalk, som på grund af atmosfærens fugtighed, endnu ikke var blevet hårdt. Endt yder mere var der et fremsprængende sted på en af murene, på grund af en slags kamim, der var blevet en udfyldt og tilmured for at gøre kælderen symmetrisk. Jeg tvivlede ikke om, at det ville være meget muligt at tage murestenet ud på dette sted, og lægge lide derind og at der tilmure åbningen på samme måde, så det ville være muligt for noget menneskeligt øje og opdage noget misthinkligt, og jeg tog ikke fejl i min beregning. Ved hjælp af at bregjern skaffede jeg mig med lethed murestenene af veje, og da jeg om hyggeligt havde lagt lide ind i åbningen og støttet det mod den indramur, holdt jeg det med ringe møje i denne stilling, indtil jeg er der havde brægt stenene på deres forrige plads, og så lødes, at der al delt havde tilmured holdet. Man kunne slet ikke se, at muren havde været rørt, efter jeg ville hjælpe af kalk og sand, om hyggeligt havde tillavet en blanding, hvormed jeg overstrøj mureverket. Jeg var fornåd med mit arbejde. Jeg bor skaffet mig alt affaldet fra guldvet. Så mig triumphierende omkring og sagde, her har da min måde i det mindste ikke vædspilt. Jeg så mig der efterom efter katten, der havde været enlig årsag til denne ulykke. Til nu var jeg fast bestemt på, at den skulle dø. Man delt ud til, at det snedde i dyr var blevet bange, og at det tog sig vel i akt for at vise sig, så længe jeg endnu var i denne ophidsede stemning. Jeg kan ikke beskrive den velgørende følelse af ro, som det forhatte dyrs fraværelse fremkaldte i mit brøst. Det viste sig ikke hele natten, og for første gang siden det var kommet i huset, så jeg trygter roligt. Ja, jeg så med hele vægten af dette mor på min samvittighed. Både den anden og tredje dag forløb, uden at min pladeånd viste sig. Jeg ånede adder. I sin skræk havde uhyret forlæt huset for bestandet. Jeg skulle altså aldrig se det med jer. Jeg var fuldstændig lykkelig. Den frygtelige forbrødelse, jeg havde begået, får urolighed mig kun lidt. Man havde naturligvis enten kunne opdage. Jeg var viss på, at der ville begynde en lykkelig tidformer. Fjerdagen efter moret fremstede, der sig pludselig i en afdeling politibetjente, og begyndte på en omhyggelig undersøgelse af huset. Overbevist, som jeg var, om umuligheden er opdag forbrødelsen, følte jeg ingen frygt. Betjentene lød mig ledsage sig omkring i huset. De undersøgte hver krog. For tredje og fire gang gik din eget kæleren. Ikke en af mine nerver dyrede. Med hjerte bankede roligt som hos en mand, der sover de uskyldige søvn. Jeg gik med den største usjenighed frem og tilbage nede i kæleren med armene over kors. Betjentene følte sig indtygne til fristilet og belavet sig til at gå. Min glæde blev for stor til, at jeg kun holdte den tilbage. Jeg brændte af begærlighed efter at kunne sige et ord. Kun et eneste ord, som en slags triumfrop, og så lydes, at de kunne blive endnu mere beviste om min uskyldighed, end de allerede var. Minne herrer, sagde jeg, i det de begyndte at gå op ad trappen. Jeg har glad over at have bortdravet en værdsvivl hos dem. Jeg ønsker dem alle, at de må leve vel, og lægge vind på at være lidt høfligere en anden gang. I parentesbemærket, har de i nogen sende set et hus, der er så godt bygget. I min hige en efter at sige noget på en usjenigert måde, visste jeg neppe, hvad jeg snakket om. Ja, jeg kan nok sige, at det er udenmærket godt bygget. Velge mure, går de allerede, mine herrer? Se, det er så lide, mure. Og mens jeg talte så lydes, følte jeg mig greben af en slags vanvittig tross, og slog med en stok, som jeg netop havde i hånden, lige på det sted af mureverket, bag velge min hustrus lige lå. Gud, beskytte og befrimer fra Jevens klør. Neppe var ekod af slaget hendød, før der lød en stemme for gravens indreste. En lyd, der først var kvalt og afbrudt som et barnshulken, mens som snart gik over til et langtrukken sonort og gennemmetrængende skrig, der havde noget alldeles overnaturligt viser. Et vin, et hyl, halvt rejselsfuldt og halvt triomferende, som man kun kunne tænke sig at det udgå fra helvede, fra de fordømte i deres pinsler, og fra demonerne, der jubler over deres fordømnelse. Det ville være dorskaber for søg at beskrive dem, hvad jeg selv følte. Besvimet tog mig lige op mod muren lige overfor, som lamslået af rejsel blev begyndtende stående på trappen, men et øjeblik efter var du sin stærke arme ifær med at nedbryde muren. Den faldt, livet, der allerede i høj grad var opløst, og dækket med leveret blod, stod oprejst foran tilskuernes øjne. På det tode sad den sit røde, opspillede gab, og sit ene knistrende øje, det redd som et dyr, hvis lumsket havde forført mig til mor, og hvis forrederiske skrig havde overgivet mig til bødlen. Jeg havde indmoet uhjørt i graven. Slut på den sorte kat af Edgar Allan Poe. Indlæst af Christopher Hundstahl, lydboe.com 2008. Manuskript, fundet i en flaske. Dette er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom, for uderligere information eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Manuskript, fundet i en flaske. Gengivet af Edgar Allan Poe. 1833. Indlæst af Christopher Hundstahl, lydboe.com 2008. Om mit land og min familie har jeg ikke meget at sige. Mishandling og årendesgang har ført mig bort fra det ene, og gjort mig fremmede for det andet. Nedarvet formu, tilud mig at få en ussel vanlig god opdragelse, og anlæg for det spekulative, satt mig i stand til at sætte det kunskæbsforråd i system, som jeg så flittet havde opsamlet en tidlig alder. Fremfor alt havde jeg stor glæde af de tyske moralisters værker. Ikke af tankøløs bevundring for deres veltalende galskab, men på grund af den lethed, hvor med min evne til at tænke skarpt, for måde at gennemskue deres vederhæftighed. Man har ofte bebrejdet mig min onnlige tørrhed. En mangel på fantasi blev tillagt mig som en forbrødelse, og jeg har altid været kendt for min skeptiske tankegang, og jeg er også bange for, at en stærk forkerlighed fra psykisk forskning har ført mig ind på en af denne tids almindeligste forvildelser. Jeg mener den vane, at henføre alle hendelser til denne videnskab, selv dem, der er mindst egnet sig til det. I det hele taget kunne ingen være mindre tilbøjelig end jeg, til at lave sig før uden for sandheden strengt afgrænset områder af overtroens ægnes Fatui. Jeg har fundet det rigtigt, at få udskikke dette, fordi jeg er bange for, at den utrolig historie, jeg nu vil fortælle, snarere skal blive opfattet som et produkt af en utørlet indbildningskraft, en reale jagtalelse af en onn, for hvem alt, hvad der hedder fantasterier, har været et dødt bogstav og noget, der ikke eksisterede. Efter at have tilbragt mange år med at rejse i udlandet, sejlede jeg i år 1800 fra havnen Batavia på den rige, og tætbefolket Ø Jæva til såndag Øerne. Jeg rejste som passager, og havde ikke andet grund, end en viss restløshed, der redmer som en mare. Vot skib var et smukt Fatui på hendet 500 ton, kår forhudet og bygget atiktræ fra mallebarerne. Det var lastet med borgmul og olie fra lakkadiv Øerne. Vi havde også kokosbast, palmesukker, inddisksmør, kakaobønner og nogle fåkasser opiumomboer. Stunningen var klosse udført, og skibet sejlede følgelig i Siksak. Vi sejlede afsted for en jævn brise, og i mange dage sejlede vi langs Jævas Østkøst, uden andre oplevelser til at bryde rejstens ensformighed, end nu og dag et møde med nogle af de små Fatujer fra det øgerige, som vi havde kurs mod. En aften, da jeg stod lænet over Hakebratet, bemerkede jeg en højsteindomlige enlige sky i Norgevest. Den var bemærkelsesværdig, både på grund af sine farve, og fordi det var den første, vi havde set siden vi tog fra Patavia. Jeg betragte den opmærksomt indtil solnedgang, da den pludselig bredte sig mod Øst og Vest, og lavede sig i hoysonden som en smalt togestripe, der lignede en lang, flad sandstrand. Snart efter blev min opmærksomhed fanget af månenens mørkerøde farve, og Hakebes er en domlige udseende. Det sidste var ved at undergå en hurtig forandring, hvor vandet synes mere end servænlig gennemsigtigt. Skønt jeg tydeligt kunne se bunden, så jeg, da jeg hevede løg, af at skibet gik på 15 farvende vand. Luften blev ulydelighed, og fuld af skrueformede dampe er samme slags som dem, der stiger op fra ophedet hjern. Da natten faldt på, døde et værdpust af luft, og det er umuligt at forestille sig noget mere fuldkommen roligt. Der er ikke en bevægelser at spore i flanden på lyset, der brændte hende på kahyten, og et langt hår, der blev holdt mellem peger og tommelfængeren, hanges slapp ned uden, at det var muligt at opdage en bevægelsite. Men da kapteinen sagde, at han ikke kunne se nogen tegn på farve, og da vi drev mod land, gav han ordret til at sejleskål roligt sammen, og angrede kastes. Der blev ikke udsat vaktposter, og besætningen, der hovedsægligt bestod af malager, straktes og roligt på dækket. Det gik neden under, ikke uden en tydelig fornemmelse af, at noget uhyggeligt nærmede sig. Ja, alting sagde mig, at en samon var i anden mars. Jeg fortalte kapteinen om min frygt, men han tog ikke nogen hensyn til, vil jeg sage, og forlod mig uden at være de meget svare. Min enkelte forhændrede mig i at sove, og ved midnads tid gik jeg op på dækket. Da jeg satte foden på det øverste trin af kahytslejderen, overrasket jeg en høj, somnende lyd, der ligner lydden af et hurtigt drejende møllejul, og før jeg kunne sænde til betydningen natten, mærket jeg, at skipet rystedes midt skips. I næste år i blik tvang en vældig brødsøg regling under vand. Den stod én over os, både for og agter, og overskølte hele skipet. Stå, men så hyger voldsomhed, viste sig ved at skibes redning. Skønt det var fuldt af vand, var det dår, efter som masterne var gået over bord, let nok til at rejse sig igen, og med ind med besvær. Og efter at have vagtlede dår i blik under stormens umodelige press, rettede det sig til sidst op. Vilke miracle, der frelste mig fra døden, er umuligt at sige, jeg blev lammet af vandets slag, og da jeg kom til mig selv igen, fandt jeg mig klemt indemelm agterstavn under roet. Med stort besvær kom jeg på benene, og da jeg halvt bevidstløst så mig omkring, blev jeg straks slået af den tanke, at vi var mellem brødsøger, og vi var de bjerghøje skummende virvler, der omgav os, at ind ikke den vildeste fantasi kan forestille sig det. Lidt efter hørte jeg rop fra en gammels vinsker, der var kommet om bord, da vi sejlede ud af havnen. Jeg brødlede alle kræfter til ham, og kort efter kom han vagtlende agter ud. Vi opdagede snart, at vi var de eneste, der havde overledet katastrofen. Alle på dækket, ved undtagelse af os, var skyldet over bord. Kapteinene og styrmændene måtte være omkommet, mens de sov, for kajytterne var oversvæmmet af vand. Uden hjælp kunne vi ikke gøre meget forskibet sikkerhed, og vores handledekraft var til at begynde med larmet, fordi vi ventede i næste øjeblik at gå ned. Vores trosse var selvfølgelig redet over som sejlgarn, så snart okanen begyndte, ellers var vi jo i bliklige kendtred. Vi lænnsede rige venne hast, og vandeskilde sov over os. Træværket i agterinde var fuldstændig splindret, og vi havde lidt betydelig skade i en hverhenseende, men til vores umådelige glæde fandt vi, at pumperne var ubeskade, og at ladningen ikke havde forskudt sig ret meget. Den værste storm var allerede over, og vi ansov ikke mere vinden for videre farligt, men vi glæder sikkert til, at den helt ville lægge sig, da vi mente, at vi i vår havererede tilstand uendgårligt ville omkomme i de frygtelige døninger, der ville følge efter. Men denne meget berettighed frygt, synes ikke at skulle blive til virkelighed. I fem hele døgn, hvor vi ude i lukkende livet er lidt palmesukker, som vi med stort besvær hentede i ruffet, drev ravet afsted med en far, der ikke lå sig kontroller, for hurtigt på hinanden følgende vindkast, der skønt de ikke kunne måle sig med samomen, dog stadig var langt frygtelig, og end nogen storm, jeg før havde mødt. Vår kurs var de første fire dage, med få afvildser, syd æst til syd, og vi måtte være kommet forbi kysten af Nyhålland. Den femte dag var det blevet meget koldt, og kønt vind var blevet en streg nordligere. Solen stød op i et gustendt god skær, og stod 0,4 grader over horisonten, uden at udsætte noget rigtigt lys. Der var ingen sønderlige skyer, men alligevel var vinden tiltagende, og blæstet stødvis og udstadet. Så vidt vi kun skønne, hvor det omkring ved midtags tid, da vores opmærksomhed i genfangede sig solen. Den kan næsten ikke noget lys, men en tung og mat glød uden skær, som om alle den stråler var polariseret. Lige før den sang i det svulmende hav, gik det centrale lys i den pludselig ud, som om det var blevet hurtigt slukket af en eller anden hemlighedsfuld magt. Den var kun en svag, sølagt i rann, når den kastede sig ned i det ude grunnelige hav. Vi ventede for gaves på den den sjæte dag, den dag er ikke kommet for mig endnu, for svenskeren kom den aldrig. Fra nu af, hvor vi hyldede i kuld, sort mørke, så vi ikke kunne have set en genstand i tyvig skridt afstand fra skibet. Æe vi nat vedblever omgiv os, uden at mildnest, er det forstfarktige skær over havet, som vi havde været vant til i troperne. Vi laver også mærke til, at skønstårmen blev ved at rase med uforminske voldsomhed, kunne man ikke længere se den servenlige brænding, eller de servenlige skumptoppe, der hedtel havde fuldt os. Alt omkring os var rejsel og tæt mørke, en lummer uigennem trængelig sort ørken. En overtrovis grædsel lavede sig lidt efter lidt over den gamle svenskere, om i dag havde sind og fyldt med tagsunderen. Vi opgave et værd hensyn til skibet, som hun nødt i, eller hver en det, får at bringe os i sikkerhed så godt, det lød, så gør, bag en stumpermissanmasten, og stirede fortvivligt ud over denne verden af hav. Vi havde ingen midler til at måle tiden, og vi kunne heller ikke danne os noget som helst skøn om den situation, vi befandt os i. Vi var i midler tid klar over, at vi var kommet længere sydpå af en nogen tidligere søffarene, og vi var meget overrasket ved ikke at støde på disse vanlige isvanskeligheder. I mens truede hvert øjeblik med at blive vores siste, hver af de skyhøje bølger truede med at gøre det af med os. Søen var højere end jeg nogensinde havde tænkt det muligt, og at vi ikke øjeblikligt blev begravet af et miracle. Min kammerat talte om den lette lastvihed om bord, men jeg kunne ikke lade være med at føle, hvor håbløst selv håbet var, og beregte mig med tungt hjerte på at møde den død, som jeg følte, at enten i verden kunne forhindre mig i at stå overfor, inden der var gået en time, så den, som havde forvært Knob i sejlet, blev mere og mere forfærdeligt i sin vælge, til tider Gisby vi efterværet, når skibet steg himmel højt. Til andre tider svimmelede det for os ved den fart, hvor mad vi sang ned i det våde helvede, hvor luften stod stille, og ikke en lyd forstyrede krakens søvn. Vi var på bunden af der dybende, da et pludseligt skrig for min kammerat skar rejselsfuldt igennem natten. Sej, sej, skrej han ind i øret på mig, du halvmægtige Gud, sej, sej! Mens han talte, opdagede jeg et tungt madrødt lysskær, der strømmede ned af siderne af en uhyre kløft vi lå i, og glemtvist oplejste dækket. Da jeg kastede blikket op af, såg jeg et syn, der fik blodet til at fryse. I en frygtelig højde, lige oven over os, og på selve retnende afgrunden, svelede et kæmpe messigt skib, måske på fire tusinde tons. Skønt det knajseet på toppen af en bølge, der var mere end tusinde gange det tegn højde, var der lige vælt til sygenlædende større, end nogen eksisterende østendtjenfare. Dets væltige skrove var kuldsort, uden en eneste af de udskeringer, der så vanligvis bryder et skib. En enkel række messinkannoner stark ud fra de åbne porte, og genspejlede deres blankeflagerer i lyset af de talleløse lanterner, der svingede frem og tilbage i rikningen. Men hvad der navnlig fyldte os med rejsel og overraskelse, var, at det gik for fulde sejl, på tross af denne overnaturlige sø, og denne utæmmelige okan. Da vi først fik øje på det, kunne vi kun se stevnen i det den rejste sig fra det forfærdelige svel bag den. I et øjeblik fulde af intens rejsel blev det stående på den svimmende top, som får at nyde sin egen ophøjelse, så skilvede og vagtlede det, og sank ned. I dette øjeblik ved jeg ikke, hvilken pludselig åndsnerværelse der beherskede mig. Jeg vagtlede akter ud, så langt jeg kunne komme, og ventet uden frygt på den til indtilgørelse, der ventede mig, hvor derede skib var om sider boget under i kampen, og sank med forstavnen i søen. Stødet fra det andet skib ramte den følgelige i den del, der allerede var under vandet, og den ugen gåelige følgelige var, at jeg med ude mod ståelig kraft, blev slynget op i takklingen på det fremmede skib. I det her fald blev det stående og dreget rundt, og jeg tilskrev den forvirring, der opstod, at jeg undgikker blive opdadet af besætningen. Mellet et besvær, nåede jeg uden at blive opdadet til Storluven, der stod delvis åben, og jeg fandt snart en lejlighed til at skive ude mig i lasten. Hvorfor jeg gjorde det, kan jeg dårligt sige. Måske skyldes det en ubestemt frygt, der havde grebet mig, så snart jeg så de fremmede søvfolk. Jeg havde ikke lyst til at betrue mig til nogle mennesker, der ved første blik havde vagt så meget en usikkerhed, tvivl og frygt. Jeg fandt det derfor bedst, og udsøg mig at skive ude i stedet i lasten. Det, det gjorde jeg ved at fjerne et par af slingerskotterne, så jeg havde et passende tilflugt sted mellem skibets uhyre og spander. Jeg var næppe blevet færdig med mit arbejde, før fodtræn i lasten tvang mig til at gøre brug af mit skivlestede. En mand gik forbi det, med slapp vagtlende gang. Jeg kunne ikke se hans ansigt, men havde lejlighed til at betragte hele skikkelsen. Den gjorde indtryk af høj alder og skryblighed. Hans kne vagtlighed under en byr der er år, og han rystede over hele kroppen. Hans morsnarkede med sig selv med dæmpet spredstemme i et sprog jeg ikke kunne forstå, og han roede i en krog mellem en bunke mærkelig instrumenter og medtagende søkkort. Hans opførsel var en mærkelig blanding af den knarvågenhed, man træffer hos mennesker, der går i barndom, og ophådde guddomlige værdighed. Til sidst gik han op på dækket, og jeg så ham ikke mere. En fornemmelse jeg ikke kan beskrive havde grebet mig. En følelse, der ikke lader sig analysere. Overfor hvilken de forbidgangene tiders lærdom er utestrækkelig, og som jeg er bange for, er at selv ikke fremtiden vil bringe nøglen til. Foran ond som min, er det svært at skulle lære kendende det sidste. Jeg vil aldrig. Jeg ved, at jeg aldrig vil stole på mine indtryk. Men det er ikke underligt, at disse indtryk er så ubestemmelige, da de har en så helt ny opbrindelse. En ny fornemmelse, et nyt moment, er kommet ind i min sjæl. Det er længe siden jeg første gang betrottet dækket på dette frygtlige skib, og jeg tror, min skæfnestråde er ved at samle sig i et knudepunkt. Ubegribelige mennesker. Optaget af gruplerier, hvis karakter jeg ikke kan gette, går de forbi mig uden at lægge mærket til mig. Det vil være vanvider prøver og skjule sig. For disse mennesker vil ikke se. Lige nu, gik jeg tæt forbi styrmanden. Det er ikke længe siden, jeg vågte mig ind i kaptegnen, privat det kan hytte, og to direkte visiter, som jeg skriver og har skrevet med. Jeg vil fra tid til anden fortsætte denne dagbog. Det er sandt, at jeg ikke vil få nogen lejlighed til at overlevere verden den. Men jeg vil ikke lavere gøre forsøget. I sidste øjeblik vil jeg lægge menneskriptet i en flaske og cast det i søen. Der er sket noget, der har givet mig nyt stof til efter tanke. Er det et rent spil af tilfældet? Jeg havde våget mig op på dækket, og uden at blive mærket, castede mig i en bunke gamle sejl i bunden af jollenen. Mens jeg grundede over min mærkelige skæbne, lå jeg uden at vide atte, og smurte med en cheerkost på et omhyggeligt sammenfoldet lægsejl, der lå på en tøne i nærheden af mig. Sejlet er nu hængt op, og den tankeløse berøring med kosten er blevet til året, opdagelse. Jeg har i den sidste tid gjort mange jagtalelser angående skibets bygning. Skønt det er godt armerede, tror jeg ikke det er et krigsskib, det er tagling, bygning og hele udrustning mod siren så den antagelse. Hvad det ikke er kan jeg let se, men jeg er bange for at det er umuligt at se, hvad det er. Jeg ved ikke hvordan det hænger sammen, men når jeg grænsker det smærkelige form, det er til uhyre størrelse, det gemængder af sejl, det skandske enkle stem og gammeldagsakterinde, kan der er til gennem min bevidsthed god som et glemt af noget velkendt, og disse ubestemlige regndringskykker er altid blandet med beskrivelige billeder af gamle krøniker fra fremmede lande og længst svundende tider. Jeg har set på skibets træværk, det er bygget af det materiale jeg ikke kender. Der er noget ejendomligt ved træet, der synes mig at gøre det uegne til formålet. Det er så umodeligt parøst, hvormed jeg ikke tænker på de mange ormehåler, som er en følge af farten på disse havet, eller den rådenskab, der følger med aleren. Det kan måske lyde mærkeligt, men dette træ vil i et og alt lignes spansk ej, hvis spansk ej blev udspilet af åren naturlige kræfter. Via lese ovenstående sætning, stop pludselig et mærkeligt tankesprå af en gammel verbit-hållandsksøgman fuldstændig klar i min rendring. Det er lige så sikkert, plejede han at sige, når hans sandfærdighed bedraget i tvivl, som at der findes et hav, hvor selve skibet vokser lige som sømandens kropp. Form 30. siden gik adrestigt midt ind i en klønge af besætningen. De skænket mig ikke den mindste opmærksomhed, og skønt jeg stod lige midt imellem dem, synes de fuldstændig uvidende om min nærværelse. Ligesom han, jeg først havde set ned i lasten, var de alle spog af grå alderdom. Deres kneg rystede af svaghed, skuldrene faldt sammen af affældighed, deres indskrumpede hud resteligt for vinden, deres stemmer var dæmpede, skælvende og sprøde, deres øjne var rendende, og deres grå hår flavret uhyggeligt for vinden. Alle vejne på dækket lå måleinstrumenter af en sinrig, højst forældet konstruktion. Jeg nævnte for nogle tider siden et lægsejl. Efter den tid har skibet, efter ved at komme en rumskøds, fortsat sin frygtelige kurs stikssød med alle klude, til lige fra fløjknarben til slæpperbummen, mens det hele tiden slæbte rånokken i det mest forfærdelige helvede ansøg, som menneskelig fantasik kan forestille sig. Jeg har lige forlatt dækket, hvor jeg finder det umuligt at få fodfeste, skønt besætningen ikke synes at føle sig videre besværet. Det forekommer mig, og ved at det største af alle mirakler, at vores enorme skib ikke for tid af evighed er forsvundet i havet. Vi er sikkert bestemt til stadig at sveve på renten af evigheden, uden nogen sinne og tag det afgørende styrt i dybet. Over bølger, der er tusinde gange væltige og ingen, jeg før har set, glider vi sig let som en havmåge, og de kolossale vandmasser rejser sig omkring os, og overhås som demoner. Men som demoner kan de kun tro, og ikke få lov til at knuse. Når vi stadig slipper udenom, kan jeg kun tilskrive det enige eneste årsag. Jeg formoder, at skibet er under indflydelse af en kraftig understrøm. Jeg har stået ansigt til ansigt med kapterien ind i hans egen kahyt. Men det gik som jeg havde ventet. Han lavede ikke mærke til mig. Skønt der foren tilfældt i iaktager, ikke af noget ved hans udsegne, og taler for, at han er mere eller mindre et menneske, bl.a. der så dog en følelse af hans bødighed, og frygt i den undren, hvormed jeg betragter ham. Hver skigelsen angår, er han nærmst på min egen højde. Det vil sige over fem fod og otte tommer. Han er tæt og kraftigt bygget, men verken robust eller dem udsatte. Men det er det egen dumlige udtryk, der behersker ansigtet. Det er det stærke, det forånderlige hvidende spyrt, om en så ufærdelig høj alder, der vækker en følelse end fornemmelse, der er ganske ubeskrivelig. Skønt hans panne ikke er meget rynket, synes den, at beher stemplet er myre jader af år. Hans grå hår er dokumenter om foretiden, og hans endnu mere grå øjne er spotter med om fremtiden. Goldvig kahyten flød med mærkelige jernbeslovede folianter, og rustene ved en skabelige instrumenter, og forældet længst glemte kort. Hans hoved var bød nedover hans hænder, og han styrede med et brændende, uroligt blik henover papir, som jeg tog for at være et kagerbrav. I hvert fald havde det en kongelig sin natur. Han mummelede for sig selv, ligesom den første sygemand, jeg så ned i lasten, den samme, dæmpede, gnævende mummelen i et fremme tungemål. Ogskønt han var tæt ved, synes han stemme, og nummede øre fra en mils afstand. Skibet, og alt hvad der er på det, er gennem syret af ælde, besættningens væver frem og tilbage, som genfærd fra svundene og hundre. Ders øjne er anspændt og urolig, og når deres skykker falder på min sti i det fantastiske sker fra lanternerne, har jeg en følelse, som jeg aldrig før har kendt, skønt jeg hele mit liv har beskæftighed mig med åltiden, og livet og ondelig skykkerne er de faldende søjler i badbæk, tætmår og passepolis. Ind til min egen sjæl og blevet en ruim. Når jeg ser mig omkring, skammer jeg mig over min tidligere frygt. Hvis jeg har rystet over den storm, der hedtiller fuldt os, må jeg så ikke stå lammet af forfærdelse over en havis og vindens rasen, mod hvilken udtryk som tornado og samfund er dagligdags- og virkningsløse. Alt i den umiddelbare nærhed af skibet er sort, evig nat og at kage os af skummeløst vand. Men omkring at singelik, på hver side af os, kan man utydeligt og med mellemrum se mægtige volle af is rabe op og forsvinde i den mørke himmel, som om de var muere omkring universet. Skibet viser sig at drive med en strøm, sådan som jeg tænkte mig, hvis man ellers kan bruge dette udtryk om en flodbølge, der farer hylen og skrigene forbi den vide is, og tortener videre mod side med en hastighed, som de nedstyrdende vandmasser i en katerakt. At færdede den rejselige føler er vist nok komplett umuligt, og aligevel er lysten til at få opklare disse frygtelige egenes mysterier stærkeren for tvivlsen, og vil få mig til at forsoge mig med udsikten til den frygteligste død. Det er indlysende, at vi virvles af sted mod en stor oplevelse, en himmelighed, der aldrig skal nå til verdens kunstskab, og hvis pris er død. Måske fører Danis dårmers til selve sidepolen. Det må indrømmes, at selvintelsynlædende så fantastisk formåning har sandsynligheden for sig. Besætningen går omkring på dækket, urolige og med røstende ben. Men i deres ansigter er der et udtryk, der mere ligner anspændt forhåbning end en selvopgiven for tvivlse. I midt af tid kommer vindene stadig akten fra, og da vi har alle sejl oppe, bliver skibet under tiden på stavligt tal lyftet op af vandet. Åh, rejsel, på rejsel! Isen åbner sig pludselig til højere og venstre, og vi virvler i umålige koncentriske kræse, rundt og rundt i udkanten, er et kæmpe messigt amfiltader, hvis muers øverste del forsvinder i mørket. Men jeg vil kun få kort tid til at være i uvisset og min skæbne. Kræsene bliver hurtigt mindre, vi grives med rasende fart af strømvivervlen, og midt i en torten, en brødlen, og vimen af hav og storm, og gå til bunds. Efterskrift Manuskrift fundet i en flaske, blev første gang offentlig gjort i 1831, og først nogle år senere fik jeg kenskab til Mercators kort, hvor man ser havet gå gennem fire måninger ude på larhavet, for der efter at opsluse af jordens ændre. Selvepolen fremstilles som en sort klippe, er umålige højde. Manuskrift fundet i en flaske, er Edgar Allan Poe, indlæst af Kristoffer Hundstal, lydbo.com 2008. Portrettet Fortælling af Edgar Allan Poe, dette er en LibriVox-inspildning, alle LibriVox-inspildninger er offentlig eindom, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Portrettet Fortælling af Edgar Allan Poe, udgivet 1841, oversat af Robert Watt, 1893, indlæst af Kristoffer Hundstal, lydbo.com 2008. Det slot, ind i hvilket min tjenere blev beortret til at trænge, selvom det skulle ske med makt, heller og enda lavet mig tilbringe en nat under åben himmel, farligt såret som jeg var, hvor en af disse halvt glimmerne, halvt melankoliske bygninger, der i så lang tid har hevet deres mørke omris i abininerne. Efter alt der dømme var slotten nylig blevet forlagt. Vi blev installeret i et af de mindste, og mindst overdået udstyret værelser. Det lå i et af bygningens ydertårne. Det var rit, men gammeldages udsmykket. Murerne var dækket med tapeter og tallrihe herralliske trofære af de forskelligste slags, såvæl som af en virkelig forbarsende mængde moderne og fortræffelige malerier i praktfulde guldrammer. Jeg blev forudnårlig fængslet af disse malerier. Måske var Sarfeporn, der netop begyndte at have ras i mig, årsagen dertil. Der ikke alene dækket i de miste i øjenfaldende flader på murerne, mens som også fandtis i alle de kroge, som slottes forudnårlig arkitektur havde fremkaldt. Jeg blev i den grad fængslet af dem, at jeg befæglede Pedro og lukke de tunge vindusgåder til. Det var allerede aften, og tæn en stor armstage, der stod nær ved mit hovedgære, hvor jeg trækket de fyldtige sortifløjlskadiner kandid med frønser, der omgav min seng, så langt til at sidde som muligt. Jeg havde befæglet ham at gøre dette, fordi jeg, der som jeg ikke kunne sove, i det mindste kunne fordrive tiden med at betragte disse malerier og med at læse en lille bog, som jeg havde fundet på min hovedpude og som indeholdt en slags katalog over og en kommentar til malerierne. Jeg læste længe længe, og jeg groblede dybt og innerligt. Timerne forsvandt hurtigt og herligt, og midne at den kom. Armstagen stillingenierede mig, og ideer med nogen vanskelighed udstrakte hånden for ikke at forstyrre min inslumrende tjenere stillede jeg den således, at alle lysstrolerne faldt på bogen. Denne forandring frembragte en alldeles uvendet virkning. Strolerne fra de mange lys, til der var afskildelige armstagen, faldt på en nichi i værelse, og en af sengestolerne tidligere havde holdt i skyggen. I klar belysning så jeg nu et maleri, der hedtel var undgået min opmærksomhed. Det var portrættet af en allerede måde nogngkige. Jeg kastet hurtigt blik på maleriet og lukket der på øjnene. Hvorfor? Jeg viste det ikke selv, men mens jeg holdt øjnene lukket, gennemgik jeg i tanken hurtigt, hvorfor jeg havde lukket dem. Det var en uvelkårlig bevægelse for at vinde tid og for at tænke, at det var tid med om, at mit syn ikke havde bedravt mig, for at beroelige og forberede min kjæl på en koldere og sikre jaktage. Efter noget løg i blikkes forløb betragte jeg igen portrættet. Jeg kunne ikke tvivle om, selvom jeg havde vilde, at jeg så altidligt og klart, de lysets første stråler på dette maleri havde bortvaret drømmenets tåge, der hedtel havde vilde og minisanser, og havde med et slag, kaldt mig tilbage til det virkelig liv. Jeg har allerede bemerket, at det var en ung pis på træt. Det var et hoved og en hals. Udførte i den stil, som man i det tekniske språk kalder, vignistilen, det mindede meget om de billeder, som Sollie har haft forkærlighed for at male. Armene, brystet og selvomrisene, er det dejlig hård, ligesom flød ud i den svage, men dy beskygge, der tjene det som baggrund for det hele. Rammen var uval og praktfuld, forgyldt og udskåret i magisk stil. Som kunstværk betragte, kunne man ikke tænke sig noget ypperligere end selve maleriet, men det kan nok være, at det verken var arbejdes fortræffelige udførrelse eller ansigtes hænderivende skyndighed, der gjorde et så stærkt og bredt indtryk på mig. Endnu mindre kan jeg tro, at min fantasie, der lige var blevet en vækket af en slags søvn, havde antaget hovedet for en livende passons. Bildet enkelheder og rammens udseende ville straks have vagt mig af denne fortrydelse og ville have forhindret min indbildningskraft fra selv for et øjeblik at løbe af med mig. Alt, mens jeg tænkte så ledes, forblev jeg halv siddende, halvt liggende i åren hele time, med øjnene stift festnede på portrættet. Ænlig, da jeg havde opdaget den sale årsag til den virkning, det havde jeg gjort på mig, lå jeg mig falde tilbage på scenen. Jeg havde udfånet, at den fortrydelse som maleriet udøvede på mig, stammede fra, at hovedet hadet et sådan udtryk af liv, at det først havde fået mig til at skælve, og siden all dels havde forvirret mig. Med en bange og æresfriktfuld følelse sat jeg igen armstagen på dens forrige plads. I det, jeg så ledes, havde forhindret mig i at se den genstand, der havde sat mig i så stor bevægelse, grev jeg hurtigt bogen, der indeholdt maleriernes historie. Jeg slog straks op på det omtale på trætsnummer og læste efterfølgende for underlig historie. Det var en sjæln smuk ung pie, der ikke var mindre elskværdig end glad ved livet. For bandet værger den time, da hun så, elskede og giftede sig med maleren. Han var ledenskablig, flittig, streng, og havde sig allerede en brud i sin kunst. Hun var lud og lys og solskind, og fuld af livsløst. Hun elskede og kelede for alt. Hun havde kun kunsten, der var hendes rival. Hun følte kun uvilje mod paletten, penslen, og de andre fortrædelige redskaber, der berøvede hendes elskede. Det var en sorgens dag, da maleren udtalt ønsket om at male hende, hans unge ægtefælde. Men hun var ydmy og lydige, og hun sat som med blivhed i de lange uger i tånes mørke højtliggende kammer, hvor kun lyset fra luftet sparsom på det bleje lærede. Men han, maleren, sat sin stolthød i sit værk, der time for time, og dag for dag skrede fremad. Og han var en lydenskabelig tænkende man, der fortapte sig i drømmerier så grundigt, at han ikke ville se andet lys, end det, der så sparsomt faldt ned i det ydede tån, der forterede hans kones sundhed og munderhed, så at hun var ensynlig længdes efter alle andre, uden netop efter ham. Hun smilede i middeltid bestandet, altså aldrig, fordi hun så, at maleren, der havde et stort navn, havde en så livende og brændende glæde af sit arbejde, at han arbejdede nat og dag for at male hende, som han elskede så højt, men som med hver dag blev mere forknytt og svag. Og de, der så portrattet, viskede i virkeligheden også om den miraculøse lighed, som et bevis på både maleren kini og på hans innerlige kærlighed til hende, som han malede med et så forbavsende talent. Men efter hånden, som arbejdede nærmede sig sin ende, blev ingen mere indlad i tånet, til maleren var blevet galt af lydenskab for sit arbejde, og han tog kun sjællen sine øjne fra læreret. Selv ikke for at betragte sin kones skikkelse, og han ville ikke se, at de farver, som han anbrugte på læreret, ligesom var trokne fra hendes kænder, der sad foran ham, og da der var forløbet af skillige uger, og der ikke stod andet tilbage, end at gøre et let strøj ved munden, og en glans i øjde, rørte den unge kvindes livskraft så svæt som flammen i en lampe, der er nær ved at gå ud, og strøj ved munden blev gjort, og glansen i øjde kom, og maleren stod et øjeblik i henryggelse foran sit arbejde. Men et minut efter, mens han inudstod og grundede, skældvede han, og han blev meget blej, det gød sig ham, og han udbrød. I sannhed, det er lys levene, og han ventet sig pludselig om, og betragte sin elskede. Hun var død. Slut på. Portrettet. Er Edgar Allan Poe, indlæst af Kristoffer Hulstal, lydboe.com 2008. I Malstrøm. Lydboe, efter novelle, er Edgar Allan Poe, dette er en LibriVox-inspildning, alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom, for at yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, det er en god år. I Malstrøm, lydboe, efter novelle, er Edgar Allan Poe, udgivet 1841, indlæst af Kristoffer Hulstal, lydboe.com 2008. Vi havde nået spidsen af det højste klippestykke. Den gamle mand var alt for udmattet til at tale i de første minutter. Til sidst begyndte han. For ikke længe siden, ville jeg kunne have gået denne vej med dem, ligeså godt som den yngste af mine sønner. Men for tre år siden hentede der mig et tilfælde, som endnu aldrig nået menneske har oplevet. I det mindste har aldrig nogen overlevet det. Og i de seks timer jeg dengang tilbrakte i den skrækkeligste dødskval, har knækket mig, både på lem og sjæl. De anslog mig, vist til at være meget gammel. Det er jeg imid, det er jeg imidletid ikke. På mindre end en eneste dag blev mit hår, der var koldt sort, vigt. Mine lemmer blev svage. Mine nerver så slapte, at jeg kommer til at røste ved den mindste anstrængelse og skræmmes af en skykke. Jeg kan nebe se ud over denne lille klippe, uden at blive svimmel. Den lille klippe på kanten af, jeg havde kastet sig ned for at vile sig mens en del af hans lame hang helt ud over den, og han kun med sine albuer holdt sig fast på den yderste glatte rand. Denne lille klippe var en stil, glat og sort tæne, 15 eller 1600-fodt over de nedere klippespæser. Inde det fristede mig til at nærme mig randen. Jeg blev så underlig betagen af min ledsagers farfulde stilling, at jeg kastede mig så langt, på jorden, greb fattig bukserne omkring mig, og havde ikke mod til at se op, mens jeg for gavisk gjorde mig umade for at bekæmpe en underlig frygt, for at selve bjerg udstod de farer for at blæse om i den frygtelige orkan, der begyndte at rase. Det varede længe, for jeg kunne overtale mig til at sidde oprejst og se ud. De må se og tage dem sammen, sagde min ledsager. Jeg har ført dem mig hen, for at de skulle have det bedst mulige overblik og overskue pladsen for den begivenhed jeg omtalte, og for at kunne fortælle dem den hele historie, mens de har stedet lige for øje. Jeg gjorde som han sagde, og betragte et vigt udstragt hav, hvis vand var så sort som blæk, og derved brægte mig til at tænke på den nubiske geografs beretning om maratine brærum. Det er ikke muligt for noget menneske, at udmale sig at sørgerligere højde panorama. Til højre og venstre, så langt året ragte, hævede sig, ligesom uhyre og volde, såre de fremsprængende klipper, hvis melankolske udseende trotte endnu stærkere frem, ved de hvide og spøvelsesagtige skummemasser, der bulderne slog højt op på dem. Lige overfor det klippestykke, på hvilke vi sad. Om trend fem eller seks engelske mile ude i søen, så man en lille mørk ø eller retter af sagt, hævede ned kun denste stedeværelse i brenningens forvillede tummel. Om trend to mile nærmere land, hævede dig sig endnu en mindre ø, klippefuld og gold, og omgiven af mørke fjelstykker. Havets udseende på strækningen mellem kysten og den længst bordtliggende ø hævede noget usøvanligt ved sig. Skøn der blæsten så stærkt cooling, er den bræk, der lå for dobbelrebede sejl, langt ude i åben sø, og i et øjeblik dukket skruet dybt ned i søen, så var der dog ingen rigtig bølgegang, men kun en hurtig kort bevægelse i alle retninger. Er skum var der kun meget lidt, untagen i den umiddelbare nærhed af klipperne. Den ø længst bordte, ved blev den gamle mand, kaldt i bevortet. Den midderste er moskø. Den, der ligger en mile i Nordligere, er Armbollen. Derhene ligger Isløsen, Hotholm, Keiltalm, Snarven og Bukholm. Længere bordte, imellem moskø og vokker er Otterholm, Flimmen, Sandflæsen og Stockholm. Leseren vil let kunne se, at stede navn ikke er korrekte, men moskø mener forfatteren rimeligvis af moskenæs, og vokker synes at kunne være værre ø. Soleds heder disse steder, men hvorfor man har fundet det nødvendigt at give dem alle navn, ved værken de eller jeg? Hør de noget? Ser de nogen forandringer i vandet? Vi havde nu omtrænt vejde ti minutter på Helsæggens tæne, som vi havde bestedet fra det ændre af lovfoten, så at vi alldeles ikke havde set søen, før den på en gang viste sig for os, da vi var kommet op på toppen. Mens den gamle mand talte, hørte jeg en stærk og bestandt de tiltagende larm, ligesom en stor jord bøffler sprølen af amerikanske præget, og i samme øjeblik bemerkede jeg, at havets forrige bevægelse hurtigt forvandlet sig til en bestemt strømning hen imod øst. I mens jeg så dig på, fik denne strømning en umodelig hurtighed. Hvert øjeblik blev den vildere og mere rivende. I fem minutter var hele havet så langsomt til vokker i det aller voldsomste oprør. Det var især mellem moskø og køsten, at det rasede vildest. Her skummede og brugesede det umodelige vandlag i tusinde forskellige kanaler. Pludselig brød det lige løs, som i kræmpetrækninger. Det sydede, kogte, bobleede i kæmpe messige utalige strømme, som alle gik mod øst med en voldsomhed som strømninger i vandet aldrig antar untagen, når de går ned af stejle klippeskroninger. Få minutter efter, indtrafter en ny forandring på havet. Overfladen i jævnere, og vandvjålene forsvandt én for én, mens der kom store skumstriper til syne, hvor man før ingen havde set. Disse striper udbregte sig efter hånden over en større strækning, og for ene som er ved andre, så er der opstået en krigsform i bevægelse ligesom en malstrøm. Pludselig, ja, meget pludselig, er en to denne strømning en bestemt karakter, og man tog for sig en cirkel, er mere end en mil i omkrigs. Kanten af cirklen dannede sig, at bredt glimmerne skumslører, men ikke en eneste drope der af flyd en i den frygtlige trakt, hvis indre så dybt året kunne trænge, så ud som en glat, blank, og kuld sort mur og vand, der svingede rundt med uhyre fart, og som udsendte en forfærdlig lyd. Hald som et skrig, halt som et brød, så ledes som man kun sjælent hørte, selv når det migtige najagra ikke valg hever sin ryst mod himlen. Vi har udskilvet i sin grundvold, og klipten ligesom bevægede sig. Jeg kastede mig ned med ansigtet mod jorden, og kløngede mig til de tynde buske i nervø spænding. Dette, sagde jeg til sidst til den gamle mand, dette kan ikke være andet end den frygtlige, og meget omtalt malstrøm. Ja, så ledes kalder man den under tiden, sagde han. Vi nordmænd, kalder den forresten moskeø strøm, efter øen derhende. De beretninger jeg før havde hørt om denne malstrøm, havde på ingen måde forberedt mig på, hvad jeg nu så. Den beskrivelse Jonas Rasmus har leveret at den, og så måske er den omstændeligste af alle, de er ikke så meget som det svageste begreb, hverken om det praktfulde, eller det frygtlige denne scene. Lyser lidt om alt det forvirrende, derfor beskuren ligger deri. Jeg ved ikke, fra hvilket punkt den omtaldeskribent har set strømen, eller ikke på hvilket tid, men det kan værken være fra toppen af helsækken eller i storm. Der er i midletid et par steder i hans beskrivelse, som jeg vil citere for fuldstændighedens skyld. Skønt de forresten forekommer fuldstændig lige i skyldige, sammenligende med det indtryk man modtager selve skuespillet. I mellem Lofoten og Moskeø, siger han, er vandet i mellem 36 og 40 farvende dybt. Man hen imod hver, der vokler, aftager dybden så meget, at et skib ikke kan sejle der uden med far for at støde an imod klipperne, hvilket hænder end også i det roligste vær. I flodetid løber strømen mod land med en støjende hurtighed, men larmen af dens voldsom æppe kan kun lignes ved det frygteligste og mest brusende vandfald. Lyden er så stærk, at den kan høres flere miborde, og virklerne eller trækterne er så store og så dybe, at hvis et skib kommer i nærheden af dem, bliver det øjeblikket reddet ned til bunden og slået i stykker på klipperne, og når vandet er der bliver roligt, kommer stumperne til sygne igen. Men de så rolig mellemrum af sjældene og forekommer kun i ganske stille vær, mellem flod af æppe. De vejeralen kun et kvarter, efter hvilken tidsforløb oprøret vinder tilbage med fornyde rasseri. Når strømen er stærkest, fæftighed bliver forøvet ved en storm, er det farligt, og vejer så langt som en norsk mil fra stedet. Både i jakter og selv større skibet er blevet reddet ned, fordi de ikke har taget sig i jakt, end også i en sådan afstand. Det hænder også jevnligt, at valer kommer alt for nær strømen og bliver overvældet af dens voldsomhed. Det er umuligt at beskrive deres frugtesløse kamp for at komme ud af den. En bjørn, som en gang forsøgte på at svømme til muskø, blev reddet med af strømen, og gik til bunds, mens den brøglede så højt, at man kunne høre den helt ene på land. Store grænder fyrer stammer, der bliver reddet med af strømen, kommer senere til syne, så medetagende og opravende, som om der vokser børster på dem. Det er det viser tydeligt, at bunden består af takkede klippestøkker, imellem hvilke, alt virvler frem og tilbage. I året 1645, tydelig en søndag morgen, rasede malstrømen så forfærdligt, er det når så tavstenene faldt af husene ene på køsten. Hvad vandes dybde han går, så kunne jeg ikke forstå, hvor ledes man kunne have forvisset sig om den i nærheden af virvlen. De førtive fagne var kun hentet til vissedel af strømen til et velofotens køst. Dybde den minimalt strøm, må næsten være umålelig. Der kan inden det bedre bevis føres for denne påstand, end det indblik, man har ned i virvlen fra den højste spidserhelsægget. For denne højte så ned i den hylende trakt underneden, kun jeg ikke lavere med at smile af denna evitet, med hvilke den skigelige Jonas Rasmus fortæller allering doderne om valfiskene og bjørnene, som om det var noget, man kunne tvivle på. Til det forekom mig, som om det var en givensag, af at selv det største linjeskib, der kom inden for denne frygtelige maksområde, lige så lidt kunne stå imod den, som en fir af en okan, og at det hele der holdende i et øjeblik, må det blive begravet. Nogle har gjort det for at udgrunde dette fenomen, nogle af dem forekom at være trolige, da jeg læste dem, så nu al dels anderledes, og en del mere utifredst stillende ud. Den ide, man i almindelighed har, er, at denne virvl ikke har nogen anden opbrændelse, end den bevægelse, der opstår ved vandet stien og falden i en naturlig danne, mere eller mindre indsnevere klipebasiner. Evo højere vandet stier, desto dyber må det altså falde, og den naturlige følge, der af, var en vandvirvl. Så lydes, siger i det mindste, en psyklopediae Britannica. Kirscher og André mener, at midt i malstrømmen, er der en trakt, som går helt igennem jordkloden, og som udmunder et eller andet sted. Denne mening, som gjorde et af meget inddesigne, var dog den, jeg nærmest holdt mig til. Jeg sagde det til min føre, og blev meget forundret over, at han modsatte alle nordmænd, og var jo langt fra at dele det den. Hvad den anden påstand angik, tilstod han, at han ikke forstod den, og deri gav ham ret. Tisgønden tager så meget, lidt fatlig ud på papiret, bliver den alldeles uforståelig, ja, fuldkommen absurd, mens man hører afgrundens torden omkring sig. Nu har de haft et godt blik på virvlen, sagde den gamle mand, og der som de vil kryppe i læge under dette klippestøkke, så lydes, at vandets brusen, heller ikke forstyr os alt for meget, vil jeg fortælle dem om en begivenhed, som vil bevise dem, at jeg kender noget til malstrømmen. Jeg gjorde som han ønskede, og han vedblev. Jeg og mine to brødre eget i en gang en smakke, på omtrent halvfjertons, som vi plejede at bruge til fiskeri imellem øgerne på den anden side af muskø, nær ved vokke. I alle voldsomme strømme, er der godt af fiske, og derfor får vi træk de andre altid disse steder. Men imellem klipperne, fangede man ikke alene de fineste, men der var også langt flere, så at vi ofte på en eneste dag, var i mellem køstfolkene i Lofoten, hvor vi træk de eneste, der regelmæssigt gik ud til øgerne. De ser vanlige gråne, er en del længere ned mod syd, der har man til alle tider fanget fisk, ude nogen videre risiko, og derfor får vi træk de andre, altid disse steder. Så vi ofte på en eneste dag, fik flere end de forsigtige i en hele uge. Vi gjorde det til en fortvivlende spekulation. Vi satte vort liv på spil, i stedet for at træle, holdet vort mod ved at vore kapital. Vi plejede at lægge os ind i en lille vig, omtrendt fem mil højere oppe af køstenen her, og i smukt vær benyttede vi os, at de femte minutter ser vanlige stille, til at skyde tværs over den bredeste kanal af Malstrømmen. Og derpå kastede vi anker nær ved Otterholm, eller Sandflesen, hvor strømningerne er mindre voldsomme end de andre steder. Her plejede vi at blive, indtil der igen kom smult vandet, og så lettede vi, og styrede hjemmet. Vi begæres aldrig på denne ekspedition, uden at have en god sidevind, både til at komme derhen, og vinde tilbage, og vi regnede sjællenfejl i den hensegne. To gange på seks år blev vi nødt til at lægge for anker hele natten, på grund af vindstillet, hvilket her er meget sjællent, og én gang måtte vi blive på grunden hent ved en uge. Halvdød er sult, fordi der kort efter vores ankomster til, blæste en sådan storm op, at det var umuligt at tænke på at vinde tilbage. Vi ville være for ulykket, til vandvirvlerne drev os frem og tilbage, med en sådan voldsomhed, at ankerret slap grunden, der som vi ikke om sider, og kom ned i en af disse utallige krydsstrømninger, bakte os i lære flimen, hvor vi til vores store hel blev liggende. Jeg kan ikke beskrive dem en tyvende del, af de besværligheder, der hente os mellem grundene. Det er et farligt sted at være pass, selv i godt være. Men an, vi risikerede det dog altid, skøn jeg mange gange har siddet med hjertet i halsen, når det traf så, at vi kom et minut før, eller efter de stille melmerum. Vinden var under tiden ikke så god, som vi troede, når vi gik ud, og det gik derfor langsomt, som an, vi ønskede det, mens strøm giv os smakken alldeles uragerlig. Min elste bruder havde en søn på 18 år, og jeg havde to raske drange. De sekune havde været os til gode nytte i sådane tilfælde, og kunde også senere have hjulpet os med at fiske. Men skønt, vi udsatte vort eget liv, havde vi dog ikke hjertet til at bringe børnene i farer. Til når alt kom til alt, var der altid store farer. Det kan de stole på. Det er nu snart tre år siden, at den begivenhed fanns sted, som jeg nu vil fortælle. Det var den 10. juli, en dag, som folk heromkring aldrig i deres liv kunne glemme. Til på den dag, blæste den frygteligste orkan, som man nogensinde har oplevet. For underligt nok, kom der hele morgenstunden, og någ så langt op på eftermeddagen, en jævn sægte luftning fra side vest, mens solen skinnede sig klart, og selv den elste sygemand umuligt kunne have fået set, hvad der ville følge. Vi tre, mine to brødere og jeg, var sejlet over til øerne, om trændt kl. 2 om eftermeddagen, og havde næsten lavet smakken helt fuld med de dejligste fisk, som vi den dag havde fanget i større mængden ellers. Klokken var efter mit ur bestemt syv, da vi lettede, og begæres på hjemvaring, i det vi som så vanlig beregnede, at vi kunne komme over det værste af strømnesmuld vandet, og vi vidste ville indtræffe kl. 8. Vi sejlede af sted for en sardils kunstig vind, mens virke drømte om nogen som helst farer. Der var virkelig ikke den ringeste grund, til at befrygte noget. På en gang blev vi inhæntet af en vind over fra Helsægien. Det var højst usøvanligt. Noget som aldrig var hent for os før, og jeg begyndte at blive lidt orolig, uden enlig at vide, hvorfor. Jeg var lige ved at forslå og vinde tilbage til vores ankerplads, da jeg ved at se mig tilbage og opdagede, at hele højsorten var dækket af en forunderlig kog og farvet sky, der hævede som en forbavsende hurtighed. I mindetid faldt den vind, som havde drevet os fremad af, og vi lå for vindstil, mens vi drøv om af strømen i alle retninger. Det endte tingnes tilstand var i mindetid ikke længe nok til rigtigere giverstid, til at tænke det over. I mindre end et minut, i mindre end to, var himlen alldeles overdrukket, og det blev så mørkt, at vi nesten ikke kunne se ved andre i smakken. Det ville være vandvider for søg at beskrive den okan, som nu påfuldte. Den elste søgmand i Norge har aldrig oplevet noget limende. Vi havde givet vores sejl op, før stormen kom over os, men ved det første voldsomme vinsted gik begge mastern over bord, som om de var savet af. Den ene mast tog min yngste bror, som havde klamret sig til den messer. Vortbåde var let som en fyr. Den havde et glat og klart dæk, kun med en lille luve nær ved borgen, hvor vi havde altid plejet at sætte luven på, når vi gik henover strømmen, af frygtforsøgerne. Hvis vi ikke som så vanlig havde gjort det, hvor vi sunkne med det samme, til vi lå alldeles begravet i nogle øjeblikket, hvor ledes min elste bror bjerget, så ved jeg ikke, jeg kom aldrig rigtig på det rene der med. Så snart jeg havde lavet forsejlet go, kastede jeg mig flatt ned på dækket, med fødderne imod sin smale regling, mens jeg med hænderne gript fattere med en ringbold, der sad ved foden af formasten. Det var jeg rigtig indstinkt, jeg gjorde det, til jeg var alt for forvirret til at tænke dig over. I nogle øjeblikket var vi fuldstændig under vand, og i alt den tid træk jeg ikke været, men holdt mig fast til bolden. Da jeg ikke kunne holde ud længere, hævede jeg mig op på knænne, mens jeg bestandet holdt fast med hænderne, så lydes jeg fik mit hoved fri. Straks derpå gik der en rysten igen for lille båd, agurat som en hund ryster sig, når den kommer op af vandet, og så ledeskiver den sig for en del fri for bølgerne. Jeg begyndte nu at komme mig lige da min bedøvelse, og samlet mine tanker så meget, at jeg kunne se, hvad der var at gøre, til jeg pludselig følte, at jeg nogen gript mig i armen. Det var min elste bror, og med hjertebanket af glæde, til jeg var alt del sikker på, at han var gået over bror. Men et minut efter blev glæden for valget til rejsel. Han sat sin mund tæt op til mit øre og skrej. Malstrømmen! Intet menneske vil kunne fatte ved jeg i dette øjeblik følte. Jeg rystede over hele legemet, som om jeg havde fået et anfall, af den voldsomste koldfeber. Jeg har viste, hvad dette ene ord betød, og jeg har viste jo godt, hvad han mente. Den vind, der nu blæste, ville føres lige ned i vandvirvlen, og vi ville være redningslyst for tabte. Når vi ellers passerede strømmen, plejede vi altid at sejle et godt stykke udenom den enelige virvl, selv når været var blikstil, og så ventede vi en dag til det belejlige øjeblik kom. Men nu drev vi lige ind i den, mens der blæste en okan. Måske kan vi klare os, der er dog endnu en knisterhåp, tænkte jeg, men i samme nu bebrejtede jeg mig, at jeg kunne være dum nok til at drømme om håp. Jeg visste jo, at vi var dømte til undergang, selvom vår båd ti gange havde været linjeskib. Omtrænd på den tid, havde okanens værste rasen lagt sig. Eller måske følte vi den ikke så meget, da vi nu skød fart med den. Men bølgerne, der i begyndelsen var blevet presset ned af vinden, hævede sig nu til rene bjerge. Hemlen havde også forandret sig på en mærkelig måde. Rund omkring i alle mulige retninger, var den endnu så stort som kull, men på en gang, gik der ligesom hull på den tunge luft over vores hoveder, og der kom en klar rundt plett til syne, så klar og blå, som jeg aldrig før har set på Hemlen, og igennem den brød fuldmånen frem, med en forånderlig glans. Den oplejste af alt omkring os, med en forbavsende klarhed, med en god i Hemlen, hvilken sene belyste den ikke. Jeg forsøgte et par gange at tale til min broder, men på en for mig ubegribelig måde, hvor larmen således tale til, at det var ham umuligt at høre et eneste ord, skønt jeg robte ham lige ind i øret så højt, som det var mig muligt. Pludselig rystede han på hovedet, og blev dødplej, og holdt en af sine fingre i været, som om han ville sige, Hør! Først kunne jeg ikke tænke mig, hvad han mente, men snart få en frygtelig tanke igen mit hoved, jeg redvede mit ude op af lommen. Der stod. Jeg så på skiven, og bræst derpå i gråd, i det jeg kastede langt ud i bølgerne. Det stod på syv. Vi var kommet for sent, og om alstremmen var på sit højeste. Når en båd er godt bygget, i behør i orden, og ikke for stærkt lavet, synes det en stærk brise, som om bølgerne ruller væk under den, og hiddetel havde vi redet stormen ganske godt af, som det hedder. Men pludselig kom der en torn høj sø, og lyftede os højt, højt op i luften. Det var mig næsten umulig at fatte, at den bølge kunne heve sig så højt i vejret. Derepå kom vi ned igen, med en sådan voldsomhed, og jeg blev alldeles svimmel. Det var en fornemmelse, som når man i drømme faller ned fra et højt bjerg. Mens vi var oppe, kastede jeg blik omkring mig, og dette blik sagde mig alt. Jeg oversog stillingen i et minut. Malstrøm ved Moskø var omtræt den firingsvej borte, men den linede slet ikke den almindelige strøm, der går. Dere, som jeg havde vist, hvor vi var, og hvad der forestod os, ville jeg alldeles ikke have genkendt stedet. Som det var, lukkede jeg uvelkårligt øjnene af rejsel, og øjenlågene klemte sig i, som i krampe. To minutter efter følte vi, at bølgerne lavede sig, og vi var helt indhyldet i skum. Båden gjorde ligesom en halv drejning mod bagbord, og skød derpå som en pil af sted i den nye retning. I samme øjeblik forvandlede bølgernes rullende larm så til en skingerende pipen, der kun kan sammenlignes med løden fra tusindere damppiber. Vi var nu inde i det skumbælte, der altid omgiver malstrøm, og jeg troede naturligvis, at vi i det næste øjeblik ville styr det ned i dybet, så vi på grund af den rivene hurtighed, hvormed vi blev før der sted, ikke kunne se ned i. Båden syntes halv del sikkert synke i vandet, men den svømmede ovenpå, som en bobble. Styrbord siden var nærmest ved virvlen, i bagbord, hevet, bølgerne så ligesom en uhyre mor, emellem os og horisonten. Det lyder måske underligt at sige det, men nu da vi var i malstrøm, følger mig næsten roligere, end mens vi nærmede os den. Da jeg havde opgivet alt håb om frelse, avtog en del af den rassel, der betog mig i begyndelsen. Jeg formoder, at det var fra tvivlsen, der gjorde mine nærvarstærkere. Det kan se ud som pralleri, men hvad jeg her fortæller dem, er den rene sandhed. Jeg begyndte at tænke over, hvor herligt de ville være, at dø på denne måde, og hvor tåbligt det var af mig, at have en så smålige tanke, som mit eget personlige jeg, lige overfor et sådan hvidnespurt, om Gud's almarkt. Jeg tror end os, at skamrådmen farvede mine kinder, da dette sted klart for mig. Det var ad heller ikke længe, før jeg blev betaget af en levende nysgærhed, efter at rigtigere se virvlen. Jeg følte et udemådståligt ønske, om at udforske den stybder, selv med opreffelsen af mit liv. Og jeg sørgede blot over, at jeg aldrig ville kunne komme til, at fortælle mine kammerater i land, om de videre, når jeg havde set. Det var ganske vist besøgn og lige fantasier, for at menneske, der var så lød stille, som jeg var i dette øjeblik, og jeg har oftest ene at tænke på, at bådens forrige voldsomme gynge, op og ned, hvis taget påvirket min hjærne. Der var endnu en omstendighed, der hjælpt mig til at samle mig igen, og det var, at stormen, der forresten ikke kunne nå os, hvor vi nu var, hørte op, til, som de selv så, at skoumbeltet udenom den enelige virvel, betydelig laver en haved. Og søgerne rundt om os, tornet så op over os, som en høj, sort bjergkede. Dersom, at de aldrig har været på søgen i en svær okan, kan de aldeles ikke gøre dem nogen forstilling om, hvor ledes stormens hylen, og bølgernes skummen kan påvirke en. Det gør en både blind og døv, og berøver en, al-evne til at tænke og handle. Men vi var nu på en måde fri for disse ubehageligheder, ligesom, dødstømte forbrødere, der nydder godt af små indrømmelser, som er dem nægtede, mens der er storm endnu ikke af falden. Det er mig umuligt at sige, hvor mange gange vi flade rundt i det yderste bælte. Vi får omkring, i omtrend en time, og kom bestandet nærmere og nærmere til traktens frygtelige rand. I alt den tid havde jeg ikke sluppet ringbolden. Min broder var for ude, og havde klamret sig fast til en lille fast suede vandtøne. Den eneste genstand, der endnu ikke var blevet vasket over bord, da stormen satte i. Da vi nærmede os den skrækkelig afgrunds rand, slap han sit hold, og sygte hen til mig, hvorpå han gjorde sig umade for at rive min hånd væk fra mit græk om bolten, som vi ganske vist ikke begge kunne få plads ved. Jeg har aldrig haft en mere knuende følelse, end da jeg mærkede denne hans hensigt. Skånt jeg viste, at han var alldeles afsindige af frygt, da han gjorde det. Jeg brød mig i midt og tid ikke om at forsvare min plads. Jeg viste, at det omtrænd var lige igyltigt, om vi holdt fast eller ikke, og jeg overlovede ham bolten, mens jeg selv grib forud til vandtønen. Jeg nådder ud uden store vanskeligheder, til boden fløjt himmelig hjem der sted, og på ret køl, i det den kuntsvingede, og svarede ganske lidt i strømen. Næppe havde jeg sikret mig selv på mit nye tillholdsted, før vi gjorde et spring styrbors, og lige ned i trakten. Jeg måmlede en bønsegud, og troede alt fra forbi, da jeg mærkede den kvalmende følelse, der kom over mig. Efter, som vi glede ned af, havde jeg uvel korligt knuet mig fast til tynden, og presset øjnen i. I et par sekunder, bevåvede jeg ikke at åbne dem, og forundrede mig blot over, at jeg ikke allerede lå i min sidste kamp med vandene. Derfor løb flere øjeblikke, jeg livede endnu. Jeg følte ikke mere den før omtale, det nedadgledende bevægelse, og boden syntes som at gå i det forrige yder og belte, kun, at den lå lidt mere på siden. Jeg tog mod til mig, og så mig ad og om. Jeg skal aldrig glemme den forbavselse, redsel og beåndring, der nu grebet mig. Boden syntes, som ved en eller andens råldomsmagt, og hænge på den indre side af en trakt. Hun hyrte øje omkreds, redsels fulde dybde, og vis fuld kom en glatte vægge, man kunne have antaget for Ibenholt, der som det ikke havde været for den alt forvildende hurtighed, hvormed de virvlede rundt. Og for den for underlige spøgelse, sagde de et glans, der udgik fra dem. Alt som fuldmånens drogler faldt ned igennem den føromtalte runde åbning på den sort af himmel, og kastede en slags glorje på de mørke vægge og ned i afgrundens indreste dyb. I begyndelsen var jeg alt for forvirret til at kunne se noget tydeligt. Jeg fik kun et almindeligt indtryk af redsels slående storhed. Men da jeg kom lidt til mig selv igen, kastede jeg instinkt med sit blikket ned i dybet. Indtil forhændret mig i at se, hvor ledes boden hang på traktens indre side. Fartøjet var på ret køl. Det vil sige, dækket var alldeles parallelt med vandfladen, men den skrone så stærkt, at den næsten dannede en vinkel på 45 grader, så at vi i grunden lå helt på siden, og jeg kunne ikke onlædder bemerke, at jeg havde mere møje med at holde mig fast, end om boden havde krænget på almindelig måde. Men det kom af den stærke fart vi skød. Månen strål og syneser ville trænge lige ned til afgrundens bund. Men aligevel kunne jeg ikke se alt lige klart, på grund af en tæt tåge, der havde lejret sig dernede, og over hvilken, der strakte sig en prægtige regnbue, i lige den snævre og skrøbelige bro, som musulmændene indbilder sig fører fra tid til evighed. Tågen eller skumsløret får sagels rimeligvis at trakten snårene sidder, der mødtes i dybet. Men jeg skal ikke våge mig at beskrive det alt overdøvende brøl, der hevede sig mod himmelen dernede fra. Det første spring fra skumbeltet ned i den enelige trakt, havde bragt sig et godt stykke ned af skroningen, men senere gik det langsomt og ned efter. Rundt og rundt gik det hele tiden. Ikke med en jevnfart, men i svimlende spring og stød, da under tiden brugte også et hundret ailen frem, og til andre tider sendte også en hel omgang rundt. Nedad gik det som sagt kun langsomt, men aligevel så jeg lægte mærke dig til. I det, jeg stiger ud over den uhyre, flydende, kuldsorte flade, så jeg, at vårbåd ikke var den eneste genstand, der virvledes rundt, så vel ovenover også, som nede under os, opdagede jeg stumper af skipe, store og masser af hukketømmer, træstammer, og til lige med mindre lemer, så som møbler, i to brugte kasser, tyndere og stave. Jeg har allerede omtalt den unaturlige nyskærighed, der havde fuldt min første rejsel. Den synes så forøgis, alt som jeg nærmed mig mit frygtelige endeligt. Med en forånderlig interesse, begyndte jeg at lægge mærke til de forskellige ting, der flyd omkring mig. Jeg må har været en delirøst tilstand, til jeg fandt formelig end fornøjelse i at udrejne, hvilken genstand der næste gang vil blive styrtet ned i afgrundens tågede bund. Her græber mig i Norser én gang i om omle. Det fyrere træ skal nu til at gøre springen ned i dybet. Og så blev jeg skuffet ved at se, at ravet af et hollands kandelskib, kom det i forekøbet. Da jeg en stund havde beskiftet mine tanker på denne måde, og altid gettet galt, tog min fantasid derved en sådan retning, at mine lemmer er der skælvede, og med de er det bankede højt. Det var ikke en ny frygt, der er der rystede mig. Det var et nyt håb, der spigede frem. Dette håb havde til dels et udspring fra noget, som jeg kom til at tænke på. Dels fra mine øjebliklige jakhtalelser. Jeg minnes de træmasser, der altid flyd omkring ved lovfotens kyster. Der har været troende ned i, og er der kastet op af malstrømmen. Største delen af dem var så medtagende, at de så ud, som om de kun bestod alud og splinter. Men på den anden side er rindret jeg også, at enkelte stykker slet ikke havde taget skade. Jeg kunne ikke forklare mig denne forskellighed, i udsenet på anden måde, end ved at antage, at de mest medtagende stykker, var de eneste, der havde været helt ned i malstrømmen. Og at de andre først var kommet så sent ind i virvlen, der en eller anden grund virvlet så langsomt omkring, efter at de var kommet der, at forandringen i vandets bevægelse, ved ebe eller flod, indtrotte inden de nåede bunden. Hvis min gistning var rigtig, var der altså en mulighed for, at genstande igen kunne virvles op til overfladen, uden at lide samme medfart som andre, der var kommet tidligere i malstrømmen, eller som blev trukket hurtigere til bunds. Jeg gjorde derved tre vigtige jakhtalelser. For det første, som en ganske anmindelig regel, at jo tungere og lemerne var, desto hurtigere blev de virvlet ned af. For det andet, at når to lemer var samme rumfra, men det ene var sværvidisk, mens det andet havde en vilken som helst anden form, så flod det sværvidiske hurtigste afsted. Og for det tredje, at den sylinderformede masse gik langsom og nedad end en vilken som helst anden. Efter min frelse har jeg ofte talet med en skole lærer i distrikte, om de dele, og det er ham, jeg har lært alle disse udtryk. Han forklarede mig, skønt jeg nu næsten har glemt forklaringen, hvor ledes alt, og jeg dengang lavede mærke til, kun var en ganske naturlig følge af svømmende lemers form, og viste mig, hvor ledes det gik til, at den sylinder, der flod i en vandvirvel, nødvendigvis måtte gå langsomere nedad, end et leme af en hver anden form. Se, og kemedes, det incidentibus influido. Der var en forbrausnommestindighed, der dengang særlig tjente til at gøre mig alt det det klart, og det var, at vi ved en hver omdrejning skyd forbi en tyne, en skibsmast, eller sådan noget lignende, og er den hel del lemer, der på en giventid var lige så dybt nedet, som vi, nu flød højt oven over os, i det de kun synes at bevæge sig meget lidt nedad. Jeg viste nu, hvad jeg havde at gøre. Jeg besluttede at suge mig fast til tyne, til hvilken jeg klymgede mig, at skære den løs fra dens holdepunkt, og rulle mig med den ud i vandet. Ved tegn tygte jeg, at lede min broder så opmærksomhed hen på mig. Jeg pegede på de løse tønder, der flød i vores nærhed, og gjorde alt, hvad der stod i min magt, for at han skulle forstå min hensigt. Til sidst troede jeg, at han havde fattet, hvad jeg mente. Men hvad det enten nu var tilfældet, eller ikke, så jeg, at han forsvivlet rystede på hovedet, mens han klymgede sig endnu faster, og til ringbolden. Jeg ville dig nå ham. Den kritiske stilling, hvor I har befandt mig, tålte ingen tøven. Jeg overlåd ham derfor til hans skæbne, suede mig fast til tynden, og styrte mig i næste minut ud i søen. Resultatet blev netop, hvad jeg ventede. Da det er mig selv, der fortæller dem dette, der ser de, at jeg virkelig blev redet. Og da de nu allerede vide måden, hvor på det skete, og kan slutte dem til, hvad der påfuldte, og jeg skønner mig med at ende min fortælling. Det kunne vel omtrent være en time efter, at jeg var sprunget ud af båden, at jeg så den, der i midtetid var kommet et godt stykke dyb over ned end jeg, gør tre eller fire voldsomme hurtigt på hinanden følgende svingninger, hvor på den i et nu, hovedet kunne styrte det ned i de kaotiske dyb, til lige med min startelsbråder. Tynden, hvor til jeg var suede, var kun blevet før et halvvejs ned i den bunden og det sted, på hvilke jeg spram ud af båden, da der introdde den forandring i malstrømmen. Den uhyge og trakt sider blev efter hånden mindre stejle. Strømmes virkel blev mindre og mindre voldsom. Lidt efter forsvandskummet og regnbun i dybet og traktens bund, lige som hevedet sig, himlen var blevet klar. Vinden havde lagt sig, og fuldmånden skinned i vest, da jeg etter befand mig på havesoverflade på det sted, hvor malstrømmen havde været, så jeg tydeligt kunne se lovfotens kyster. De stille mellemrum var kommet, men søgen var endnu i frygtelig bevægelse, som følger den foregående orkan. Strømmen revner med og fører mig i retning af land. En både tog mig op. Udmattet af anstrængelse og nu, da faren var forbi, måløs af skræk ved tanken om de overståede rejsler. Det var mine gamle kammerater og daglige bekendte, der havde redet mig, men de kendte mig ikke mere, når jeg havde været en gest fra åndernes rige. Mit hår, der havde været ravn sort dagen før, var blevet lige så vigt som det er nu. Folk sagde, at hele udtrykket i mit ansigt også havde forandret sig. Jeg fortalte dem mine hendelser og de troede mig ikke. Nu har jeg fortalt disse oplevelser til dem, og jeg kannebe forvente, at de vil fæste større lyd til mit ord end lovfotens glade fiskere. Slut på i malstrømmen. Ætka, Alan Poo.