 Bona tarda, bon dia. En nom de la Fiscalia de Cences Polítiques, a l'Ajuntament amb l'Ajuntament d'Alcalde Esponeu, volem donar la benvinguda a aquesta tercera sessió d'aquest cicle d'alcaldes i universitat, un cicle que pretén apostar el món de la política local i també de la justícia pública local a l'universitat. Des que vam començar aquesta nova etapa, justament el que volíem era impulsar aquest espai de trobada per reforçar l'intercambi de reflexions i també l'intercambi d'experiències d'aquests dos mons que creiem que estan més enllà del que haurien de ser. Justament per això vam arreglar aquest acord amb l'Alcalde Esponeu per impulsar aquest projecte, aquest cicle d'alcaldes, que estem a tercera sessió, a mi a més de previstes, ja es veiem informant puntualment d'aquest cicle, perquè creiem que és molt important apuntar amb la nostra existència, i també la participació. Avui no també la benvinguda a tots els que ens també, a parles alumnes, també a parles professionals i persones interessades en aquest àmbit. Creiem que l'universitat ha de ser una espai que ha de fomentar aquest tipus de reflexions intercambis. Avui suposo que també és un dia històric, que avui no, portem uns quants, de dies històrics, però avui és un dia històric, sí que ens agradaria que més enllà de les transcendències que està passant aquí al voltant, que s'haurà d'aturar i mantenir les activitats de reflexió, perquè creiem que és així com podem anar avançant i consolidant aquests events. Creiem que justament aquests tipus de trobades que comentem aquí, poden també posar valor, posar damunt de la taula, tant sols escriptes generics, o també escriptes molt concrets del que és el món local i també la gestió pública en aquest àmbit. Ens acompanya avui en Dionis Guideres, el calde de Mullà, i vicepresident de la Diputació de Barcelona, feixes de l'invitació. També ens acompanya un altre alcalde, avui, justament per aire, he vingut també el de Patsalio Sanez, també he vingut a la sessió. També voldria agrair com no, aquí de ràpid, el calde es poneu el seu repulsament per impulsar aquesta activitat, i aprofito per presentar-vos als alumnes l'àvia Soler, que serà la vostra professora, juntament amb l'Odea Canelles d'aquesta signatures, que el procés anar mateix d'aquests tipus públics. Tots maneres, jo no sé qui portarà a la sessió, sinó justament el portarà Eduard Verrón, que també ho presenta i agraï també, que ens acompanyi de nou amb aquest cicle. Moltes gràcies i endavant. Gràcies, Miquel. Bé, no sé si algun sobrepetidós d'aquesta sessió, no em referia, evidentment, a la passimatura. Si ja heu estat en la primera o en la segona, però reitaràvem, per descomptat, per començar ja aquesta mena de cerrada, taftol i entrevista, compartida amb molts de vosaltres. I és que al calde es podeu, i ja està, a mi, de la primèrica de l'existència, que és una neina sensacional multimèdia, que la tenim online, que hi ha esmorzars temàtics, i que més a més ara també, gràcies a la població que tenim amb la Montofabra, també amb el Puna 8, i amb els ericuals, que estan opcinerors d'aquest esmorzar, i que, per descomptat, són certes obracers, obracers insults, doncs amb tots ells estem tractant de donar la màxima informació possible a sobre, el dia a dia, del que significa el món de la política municipal, dels alcaldes, dels regidors, i en definitiva, de totes les problemàtiques. Per això, avui, gràcies, avui també, a l'aprenència dels pranes pares, directe del Puna 8, que ens acompanya, no sé si m'hi agil·lo, perquè tot això que ha d'acompanyar, de moment, no ens hauria d'acompanyar, però l'acompanyament que hi ha hagut, per un moment, a l'aprenentat d'avui, doncs, a permetor Ferran. Anem a la qüestió. Anem a intentar d'entrar a la conèixer un entenidor partiu d'en Junís Olideras. Junís, el primer que una... es pregunta sempre és com una persona que més o menys té un fe de la seva empresa, en el seu negoci. Arriba un dia que diu, doncs, per la localitat, per la meva població, també que hi vull dedicar, un temps, a fer una cosa pel seu concertarans, pel seus països, els seus companys, ex-companys de Correia, i no ho sé. És a dir, què vas portar al món de la política municipal quan realment vas fer el pas? Bé, abans de contestar-te, primer voldria agrair-us a la invitació, a Xavier, als alcaldes EU, que fan una feina molt important per donar a conèixer el món local, perquè sou una mica els pàries de la política i els pàries de la societat, ara ser polític no està gens vist, segurament ens ho hem guanyat a Pols, però que hi hagi almenys algú que vagi intentant obrir forats i esclexes de comunicació amb la societat, moltes gràcies per convidar-me. Bé, anant a SAC. Què fa que una persona com jo em dedica a la política? Segurament com la majoria d'alcaldes i alcaldeses regidors i regidores d'aquest país, que és que... Bé, vas anar creixent, vas agafant experiències, inquietuts, ens escasen, altres tenen canalla i comencen a veure les problemàtiques que suposa uns mons que no havies conegut des de petit, i que vas veient que... que et sents interpel·lat, no només es tracta de queixar-se constantment, no anar a un cop cada quatre anys a votar, sinó que allò que et passa el dia a dia, el carrer de casa, si passa o no passa la recollida escombraria, si l'aigua arriba o no arriba, si l'equip de futbol pot tirar endavant o no, si la coral del poble pot tenir activitat, fa que t'interpeli. I segurament hi ha gent més inquieta que d'altra, en el meu cas, que ha de ser inquiet i de tenir un punt de malaltís, que en una situació tan complexa com la de Mollal 2011, amb una colla d'amics cansats de discutir el bar, que els polítics ho feien tots molt malament, vam decidir que ho entomàvem i ens hi posàvem. Sí, no me'n recordo des de quan soc militant d'esquerra publicana, sí que era quan el Pasqual Maragall ens va fumar fora del primer tripartit, va ser una reacció de diposar, ara em faré militant, vaig començar com la majoria de militants d'esquerra publicana treballant amb sectorials, el partit està organitzat per sectorials, que és aquells espais de debat sectorial, en el meu cas, agricultura, que fan discurs pel partit. Vaig començar a la sectorial d'agricultura i em vaig acabar enredant a l'Ajuntament. El negoci de milers quideres continua sent els aliments bàsicament acològics, quina vegada zero, màxim. Mira, aquest any fa 25 anys que vaig muntar l'empresa i em dedico a l'agricultura acològica i a la distribució i fabricació de productes acològics. Ja coneixem una miqueta millor amb milers quideres persona. Ara haurem d'intentar conèixer l'afrisme, o l'enfoc, del milers quideres alcaldes, perquè s'acostuma a ser molt líder quan uneix alcaldes o tu ets dels que pensa que la política municipal és cosa de grup municipal. Per tant, d'aquí, fins i tot, amb gent que no són la teva formació política. En el meu cas, ens vam presentar com una agrupació de lectors vinculades que és republicana. La formació política es diu Ara Mollà. En aquesta agrupació hi ha gent de tot els ideologies. Tots, bueno, evidentment tots són de la seva, diguéssim, però no és condició sinacuanum ser un partit o un altre. Hi ha gent que no té cap tipus de fil·lició política. I si cal ser líder, no és que calgui ser líder, és que a vegades et fan ser líder, i això no és incompatible. De fet, seria un error renunciar al lideratge com el tenim en test, d'una persona que mana i els altres creuen, amb la cooperació imprescindible, per tirar endavant i tenir moltes visions i moltes experteses per tirar endavant un poble o un projecte. Per tant, cal un líder, perquè et fan ser líder, però el líder pot exercir d'una manera al·lus o col·lejada. En aquest cas, jo no sé fer-ho d'una altra manera que fes així. M'imagino que, a més a més, la duplicitat... Hi ha hagut moments que la triplicita de tasques polítiques van obligar incluso a jugar més en grup, no en equip. Jo sempre he jugat en equip, i no és per quedar bé. L'Ajuntament de Mollà quan vam entrar necessitava una visió absolutament... des d'un punt de vista de lideratge holístic, però des d'un punt de vista de regidories molt, molt sectorial, i per treballar d'una manera molt sectorial calen els millors professionals de cada cosa. Per tant, sense equip és impossible de tirar endavant. Cal una visió holística, cal que algú ho vegi des de fora, des d'una manera més sense poder-hi posar moltes vigories. Però algú ha de poder dirigir una mica i veure com juguen les cartes, però els cansaven, s'han de dedicar el que saben. Qui sap de sanitat ha de treballar amb sanitat, qui sap d'urbanisme ha de treballar d'urbanisme, i el que no pot ser és que la persona que lidera, que no en té ni idea d'urbanisme o de sanitat, s'ha de marcar el perfil i les directrius. No, no, han de ser de baixa cap a dalt. Per si has de fer una pregunta de dilluns. No, no, no. Jo soc una persona molt d'ordre, i quan el jef em va dir tu no vas a les llistes, doncs no passa res. Contrari, podem donar una mica de vida. Les diputacions són unes de les grans desconegudes. El meu partit, Esquerra Republicana, estem per la disolució de les diputacions. Per tant, és molt important conèixer la percepia d'alcaldes de disoldre i que xafaràs i que no xafaràs, perquè el que sí que és cert és que, com diu el Pere Pràtex, el calde de Manlleu, gran mestre d'alcaldes, el Pere sempre diu la diputació s'ha de disoldre, però hem de posar uns anys que supleixi la diputació, perquè sense la diputació, sense allò que fa la diputació, que ningú sap què és el que fa la diputació, o molt poca gent, doncs el país no tiraria endavant. Quan vam entrar el 2011, nosaltres vam ser la força més votada d'entreure 6 regidors, un altre grup que es diu Entesa per mullar, ja no existeix, en va treure 5, i Convergència, que era qui havia governat durant 28 anys amb majoria absoluta, en va treure 2. Va ser més fàcil gestionar allò, que no ara que en tenim 10, d'ara mullar, i 3 de Convergència. I per què és més difícil? Doncs primer, perquè els reptes han canviat, per tant, hi ha uns regidors i regidores veteranos que tenien uns objectius, i una manera de fer que s'ha de combinar amb els nous, que venen amb altres perspectives, també arrel d'una situació econòmica absolutament diferent. Per tant, ara és més difícil, però també més divertit. Fas de mal dir, perquè quan veus el dia a dia, clar, és que cada dia hi soc, i costa de veure aquestes diferències. Jo crec que el que trobaran és un poble conscient de les seves limitacions, però en canvi il·lusionat amb les possibilitats que té. Cosa que fa uns anys el poble estava molt dividit, el pes del deute i de la gestió municipal li va fer molt de mal, de fet, es va arribar a situacions de molta tensió social, això ja ha passat, i assumir les teves limitacions et fa més fort i més valent per entomar els nous reptes. Jo crec que la població de Mollà, de fet, no hem sortit del forat, perquè sí, hem sortit del forat gràcies a la implicació i a la conscienciació de tota la societat. Sí, de fet, ell t'ha dit la resposta, sí. No, no, és que mai hem estat junts. De fet, ja ho diem sempre amb l'Izac, a veure si ens fusionarem i comencem la república en sèrio des de la Catalunya Interior. I ara ho volem. Bé, anem a la sessió i a l'un o l'altre. En el tema de la rela un d'altres estats, la jelly se'n va posant el dintre. No ens aconsegueim d'acordenar, ni al dintre. Però sí que el Mollanès i el Llocenès hem tingut una relació molt estreta de col·laboració, sobretot perquè la seva situació geogràfica i la seva característica socioeconòmica són molt similars. tot ha estat a vegades comarques, a vegades sotvegaries, a vegades... Tot ha estat... Però sempre hem tingut una personalitat econòmica i política molt pronunciada, i això fa que, per exemple, la manera de desenvolupar-nos, fins que el Mollanes no ha sigut comarca, ha sigut a través de consorcis, la visió estratègica de col·laboració entre municipis, sempre ha sigut una de les nostres prioritats, la casuística i la specificitat dels territoris ens han permès col·laborar molt, tenim industrial alimentària, tenim agricultura, tenim el tèxtil, encara el tenim. Per tant, unes realitats molt similars, amb unes necessitats molt similars, i dues identitats polítiques i socials i econòmiques, posades a dintre d'unes altres realitats polítiques, en aquest cas el Mollanes Baixes, Vallers Oriental i Osona, en el cas del Llocenès, Osona, Baixes i Vergada, que feien que no ens sentíssim d'allò bé i no ho poguessin utilitzar al màxim les eines. Jo crec que això de les capitals és un atraso estratosfèric. El segle XXI, on sabeu una mica com es van formar les darreres comarques, en Pau Vila, el primer segle XX, les capitals es marcaven, un dels criteris eren quina distància tenien els pobles al seu voltant per poder arribar al mercat setmanal amb carro i tornar el mateix dia. Ostres, que al segle XXI tinguem capitals de comarca basant-se en quina distància hi havia amb carro per anar al mercat, perquè no té cap sentit. Doncs nosaltres el que pensem, des del Mollanes ens ho creia moltíssim, des del Llocenès també, que això de les capitals no té més sentit que posar-li un nom o posar-li una senyal en un mapa polític o un municipi. Però que els pobles han de ser cooperatius entre ells. Si no ets cooperatiu, per tant generós, el poble més gran parlo del Mollanes, el nostre assemblee d'alcaldes, que és l'òrgan no reclat com a ens on t'esprenen les decisions, perquè és el plaer del Consell Comarcal, però tenim delegat en el Consell d'alcaldes les decisions. I per què? Perquè el Consell d'alcaldes és l'espai més adient per prendre decisions per als ciutadans d'aquells municipis. I el que fem al Mollanes és que el poble més petit, que és granera, que té 75 habitants, té el mateix vot que en Mollanes que en té més de 6.000, en canvi a l'hora de portar per supost qui té més diners i aporta més. Això per què és així? Doncs perquè si hem de tenir una relació tu i jo de col·laboració, jo no puc ser més que tu, perquè després ja no col·laborem. Jo et passo als marrons i tu intentes rescallar el que pots. Però des de la desventatge i això amb col·laboració no té cap sentit. És com una parella, perquè porto més recursos a casa, puc arribar més tard i més borratxo que tu, perquè portes menys, i que no té cap sentit. Doncs amb col·laboració administrativa, si tots tenim molt clar que treballem per als ciutadans en el mateix territori, hem de tenir tots el mateix pes. Doncs és el torn perquè segur que tenim pressupostes a preguntes. Molt bé, unes gràcies. Ara, complementant aquesta presentació que ha fet del partí, i també del seu paper de col·laboració i també de la Vila. Jo vull introduir una segona part de preguntes, que després l'esforç haurà de concretar. Només volia fer dues apreciacions molt genèriques de presentació. Durant que vinculem aquest cicle alcalde de la signatures de gestió pública, m'agradaria si poguessis presentar molt breuament l'administració pública de l'Ajuntament i l'administració pública de la Diputació. Com es veu des de la teva posició, en un cas d'alcalde, d'altre de vicepresident, la parella administrativa que hi ha al darrere, i que en principi està pensat per desenvolupar les línies d'activitat de polítiques públiques, i tot el que significa que tens públic local que ha d'impulsar aquest espai diferent. A veure com me n'ensurto per no fotre-me un fangar, perquè amb això, quan toques administració, toques os. Tenim un problema de base, d'acord? Intento situar-ho una mica, perquè sinó no podré fer la crítica o avalar les avantatges que té cada una de les administracions. El problema de base és que tenim una llei de bases local, que regula quins són els serveis obligatoris i quins són els serveis voluntaris a fer que fa més de 30 anys que existeix. I en aquests més de 30 anys que existeix, la societat ha evolucionat tant, que ha quedat absolutament desfasada. Però, en canvi, els recursos que reben les les ajuntaments per prestar els serveis que són obligatoris desfasats al 2018, que estem ara, no ens donen. Per tant, els ajuntaments han anat creixent administrativament per prestar un servei sense una base de recursos clara i definida per prestar aquell servei i sense pensar en la sostenibilitat d'aquell sistema. Bàsicament perquè moltes de les persones que han de treballar amb una administració pública han d'acabar sent funcionaris i una plaça funcionari és forever. Per tant, crees una estructura que és molt poc dúctil, molt penajable per poder-te anar adaptant a les diferents necessitats que tindrà aquella població. Combinar això és molt complexa, perquè crees estructures rígides quan la societat et demanda flexibilitat i cintura. Per tant, jo quan vaig arribar a l'Ajuntament de Mollà em vaig trobar una estructura superdimensionada, que és la majoria de estructures que tenen els ajuntaments. Amb una estructura sobredimensionada i amb un paper per part dels funcionaris que pot ser de col·laboració o de no col·laboració, depèn de com hagin viscut els darrers anys, cosa que és molt normal i molt legítima. Fa veure, i aquí és un temposo jo, que el que primer que s'ha d'aprendre per part dels funcionaris o per part dels treballadors públics i per part dels polítics és que tothom ha de jugar al subpapè i no pot ocupar espais dels altres. Els polítics hem de fer de polítics i els funcionaris han de fer de funcionaris. El problema més greu que hi ha hagut, entenc jo, durant tots aquests anys i sobretot que s'havia enxet amb la crisi econòmica que encara estem patint, és que els polítics no feien de polítics, sinó que feien de funcionaris, enveient competències dels treballadors públics, però els treballadors públics també han enveit molt competències dels responsables polítics. Aquella frase de tu estàs de pas i jo em quedo, a mi me l'han dit. I aquella frase, tu calles perquè qui mana sóc jo, per part dels responsables polítics, no l'he escoltada perquè si l'hagués escoltat, l'hagués fusilat, però estic començut de que s'ha dit. I estic començut de que s'ha dit que no la vèiem, però estic començut de que s'ha dit. I que ella hi va posar la màxima força de les enquestes de l'estat de presidència de les països que hi ha de la majoria de les grans professionals que han acabat amargats per aquesta manera que s'equilitza del Regintament. Per tant, com veig l'administració des dels Regintaments així? I la Diputació de Barcelona, la Diputació de Barcelona és un macro-ens brutal. Hi ha més de 4.000 treballadors, un pressupost de més de 1.000 milions d'euros, de recursos humans tecnològics o materials i econòmics imprescindibles per la supervivència dels ajuntaments, perquè aquells serveis que us dic que no són obligatoris, però que en canvi la societat ens els demana, qui ens ajuda a finançar-los i qui ens dona els recursos tècnics i materials per poder-los tirar endavant és la Diputació de Barcelona. Quina és el hàndicat que té la Diputació de Barcelona amb aquests tres anys i escatx que porto, o tres anys encara no que porto, que hem vist que és una maquinària que costa molt de que sigui flexible, que té una gran capacitat i un gran coneixement sobre el món local, però que ha deixat des de fa uns anys de ser tractora de coneixement i d'innovació de polítiques públiques. I el nostre objectiu fora, que desfascar té últimament de deixar de ser tractora, ho torni a fer, perquè necessitem d'una administració molt propera i de coneixement al territori, del món local, de necessitats del món local que sigui capaç d'impulsar. I amb el coneixement i els recursos econòmics i materials i tècnics que té la Diputació hauria de ser l'eina per poder-ho fer. Crec que lamentablement, i ho diu el vicepresident, per tant, part de mi culpa tindré, no ho estan aconseguint. Gràcies, Dionis, per l'explicació. Jo volia fer enfes amb algunes de les coses i que ens atallis algun dels elements que poden ser d'utilitat en la signatura que portem amb el professor Laureà, que és precisament aquesta reducció de pressupost o aquesta reducció del deute més aviat com l'aveu fer a través del pressupost municipal? Quines són les mesures que com a alcaldes vas dur a terme per poder aixugar aquest deute immense que era l'Ajuntament més endeutat del país? I per altra banda, crec que és molt important això que comentava l'alcalde de Mollà sobre la relació entre polítics i tècnics, perquè és un dels temes que tractarem a classe i que tracta el catedràtic Carles Ramió en el llibre que comentarem i que llegireu un procés que és l'estranya pareja. Per tant, és imprescindible que tingueu present quines són les problemàtiques en dues direccions que es troben els polítics i tècnics i més a nivell local. La meva pregunta aniria en un moment en què per una banda estiva la sobirania cap a Europa i per l'altra, els alcaldes reivindiqueu que la sobirania estivi cap al món local. Què pot aportar al món local que no pugui portar un govern de la Generalitat o un estat espanyol o fins i tot una possible unió europea? Quines són les coses o les competències imprescindibles i que aporten valor en allò que han de fer els alcaldes i no un altre tipus d'estiu? La pregunta són de nota. A veure, intentaré no allargar-me molt. Pressupost, deute, mullar, 2011. Quan vam arribar a l'Ajuntament de Mullar el 2011, el deute de l'Ajuntament estava aproximadament taxat amb un 395%. Això vol dir que si el deute dia d'avui hagués de tenir una administració perquè pugui tenir una certa independència i ser sostenibles del 75%, ja es podeu imaginar la magnitud de la tragèdia. A més a més, factures pendents de pagada 3 anys com a mínim o més. I, a més a més, amb zero tresoraria. Zero és zero. A part de tenir zero tresoraria, teníem deutes en la ciutat social, que durant 5 anys jo no he fet de responsable polític, he fet de gestor. Cosa que és una cosa tremendament aburrida, perquè per fer de gestor ja estava jo a la meva empresa. Però s'havia d'entomar això. I com s'entoma? Primer s'ha d'analitzar si el problema és d'ingressos o despeses. En aquest cas, el cas de Mullar no era un problema d'ingressos, de la plaça del Colom paga tant vivit com un pis del passeig de Gràcia. Per tant, el problema d'ingressos no eren. Era un problema de despeses, d'estructures supredimensionals. O de mala gestió. A mi hi ha una cosa, la previa és que em posa molt nerviós, que em diguin quan qüestiones per què això funciona així, que et diguin que és que s'ha fet tota la vida. Això et posa molt nerviós. Per tant, veient totes aquestes coses, el que havíem de fer era analitzar aquell pressupost, aquell deute i la situació d'extresoreria. Primer que vam fer, analitzar un per un els serveis. Una de les coses que m'economia mercantil s'ha de tenir en compte, és si quan inverteixes un euro, quin és el seu retorn? Això m'economia mercantil. És a dir, si jo inverteixo un euro a la meva empresa, treure'n dos és un bon negoci. Pregunto. Doncs poder, perquè és que igual em podia treure cinc. Per tant, no és un bon negoci treure dos euros d'un euro invertit. O potser sí, depèn d'aquella possibilitat que té de retorn, aquell euro invertit. Per tant, amb els serveis que prestàvem l'Ajuntament, ens havíem de preguntar el mateix, però allà estem gestionant recursos públics, per tant, el nostre objectiu no era tenir un retorn econòmic, sinó que el que havíem de fer és marcar indicadors d'un dels serveis prestats per poder valorar el retorn. I després, en el compte d'explotació i en el balanç filant de l'exercici, decidir si aquell euro invertit tenia el retorn esperat a nivell de serveis, d'atenció al ciutadà, de capacitat de dinamitzar l'economia del municipi, etc. Aquesta és la primera feina que vam fer. Per tant, vam intentar fer un mix entre la gestió clàssica d'un pressupost des d'un punt de vista polític amb la gestió clàssica d'un pressupost del punt de vista mercantil. I crec que ens anem sortit prou bé. I per què ho crec, així? Doncs perquè la majoria de serveis, en menys recursos, s'han fet igual. Evidentment que amb més recursos els podríem millorar molt més, però el que havíem de fer era saldar la situació o revertir la situació de deute econòmic i d'incapacitat de tres horària. Per tant, així és com ho vam fer, canviant el model d'anàlisis dels serveis prestats, veure de quina manera els podríem fer millor, d'una manera més econòmica, però sobretot que el retorn final, tot i que no podria, en molts casos, no era allò que voldríem, sí que s'ajustava als paràmetres de capacitat inversora i de capacitat de gestió d'aquell recurs. Puc dir que... Un exemple? Per exemple, molt fàcil. A veure, el tema de... Sí. El tema de gestió dels recursos tècnics, d'oficina tècnica, l'oficina tècnica estava dimensionada de tal manera, que no hi havia manera d'en sortir-nos i de treure'ns la feina de sobre, encara no ho hem arreglat del tot, però, en canvi, m'encomunant el servei d'arquitecta i enginyer a través del Consell Comarcal amb els altres municipis, podíem tenir més recursos tècnics, pagant just allò que necessitàvem, no tenir nores perdudes, per exemple. I ho hem fet tot, la policia. Per exemple, la policia local de Mollà, quan jo vaig entrar, teníem 15 agents. D'un pressupost de 7 milions d'euros, encara no, allò volia 800 mil. Era insostenible. Què havíem de fer, segons el ministeri d'Isenda i administracions públiques, tancar el saber de policia? Què és el que hem fet? Reduir-la en el número que podíem pagar. Tenim el mateix servei que teníem abans? No. Però seguim, tenim cosa, policia, no hem perdut aquesta institució, per tant, a mesura que ens anem recuperant, la podem anar recuperant. Doncs que l'altre era tancar-ho. Si ho fèiem des del punt de vista mercantilista, era tancar-ho. I des del punt de vista de gestió pública, el que havíem de fer és seguir inflacionant. I era impossible. Com això ho hem anat en fet amb tot. L'escola de música, vam intentar m'encomunar-la amb els altres municipis. No ens anem a en sortir per una qüestió de contenciós i de diferència amb els professors, però canviem amb el model, per exemple. Si una escola de música, el seu objectiu, és fer concertinos, és evident que totes les escoles de música del país són un fregàs. Perquè surten, de mitjana, un 3% de l'umnes que passaran al conservatori, d'aquests que passin a l'esmuc, pot sortir en un 0,5% i dels que vagin a l'esmuc i es guanyen la vida de músics, ja n'hi t'explico. Per tant, si no canviem el model d'escola de música, no surten els números. I quin és el canvi de model d'escola de música? Doncs educar persones que un dia seran paletes, advocades, metges, arquitectes, fuster, amb el llenguatge musical, també. I amb això que aconseguim tenir persones més formades, culturalment, emocionalment, millors, perquè en el fons, tot aquelles persones que estudien a l'escola de música acaben deixant aburrits, moltes elles, el violí, el damunt de l'armari, ja no el toquen mai més. Per tant, si canviem el model, si canviem l'objectiu, igual sí que és viable a fer-ho d'una manera o d'una altra. Això no va sortir per ser altres paletes. Em deies la sobirania eu i tallo ja, eh? Des del món local, el que hem de portar és el món local, amb el coneixement, la relació amb les persones, les necessitats. Sé capaços de detectar necessitats, buscar eines per superar-ho i passar d'aquí a món. En el nostre cas, com que vivim en un poble que és món rural i la política agrària europea, si només en té una de comunitat real, és la política agrària, tots els temes de desenvolupament rural, crear oportunitats de negoci en el món rural, en el màxim de recursos del que tenim, bosc, camps, indústria, coneixement, és la manera que podem anar alimentant i alimentant-nos de les relacions amb menys superiors, en aquest cas, de la Unió Europea i de la política agrària. En real, d'això que ha dit el seu partit, si ho quedarà, és a dir, pot dir que l'imagina és la por col·lucionel, és a dir, però, en canvi, no ens té un mal nivell de migració, i sobretot em va sobtar la superdependència de la mà a l'òvara per dir-ho així, de Corenca, d'una o dues companyies. M'ho hi ha, ara que es parla de diferència cos, quin, diguem-ne, quina estructura demogràfica té, fins i tot la gent hi viu, que si el que pagueu a la plaça del Cumbrius i l'Univiet, com a la presa d'Àsia, deu ser contrapasat amb molts avantatges i que s'estan anant a viure en un mullar. És que viure en un mullar és l'hòstia, però això és... No, és més molt bé, jo hi heu vingut molt, és capaç d'enviar-ho. No, vera, com és mullar? Mullar és un poble de 6.200 habitants, som ara. Això... Està al mig de la comarca natural del mullanès, que ara és comarca política, cal donar-li pla. Estem a 50 quilòmetres, aproximadament, de Barcelona, estem molt a prop de Barcelona, però encara hi estem molt lluny a l'hora. I el que tenim són grans... Cans hàndicats i grans avantatges, també. El mullanès ha sigut capaç treballant-me encomunadament, mullar no ha fet res per si sol, mullar ha estat generós, com han estat la resta dels 10 municipis del mullanès. El que hem sigut capaços de fer és justament abans de tenir, en fa 22 o 23 anys, que teníem de dues grans empreses, tot el mullanès, tèxtil, que amb una de les crisis cíclics van petar definitivament i van deixar taxes de tur del 35%. Allà va fer que els diferents alcaldes i alcaldeses decidissin o se n'adonessin, que només treballant junts i cooperant junts podien donar respostes als seus ciutadans i intentar canviar el model econòmic, imagineu-se, canviar el model econòmic d'un territori tan petit com el nostre. Doncs s'ha aconseguit. A dia d'avui l'economia del mullanès és, bàsicament, indústria agroalimentària, serveis, entre l'indústria agroalimentària i la majoria és ecològica, o de qualitat, serveis, tenim, evidentment, turisme, restauració, botigues, però també tenim un cluster molt important d'atenció a la gent gran, tenim moltes residències d'atenció a la gent gran, tenim també tecnologia, tenim un centre de drones, de mullar, que és un dels centres, de fet, és membre de la... de la xarxa de... de la NASA europea, ara no sóc el nom, punyeta, de l'Agencia Especial Europea, però després també tenim, bueno, això, tenim el tèxtil que el que ha aguantat s'ha reciclat i té molt bona tecnologia i està refletant, i tenim que un 80% de la gent que viu el mullanès treballa el mullanès. Això, a nivell de xifres i de mobilitat, de cohesionants, com a societat, és molt important i ens ho fa molt fàcil. I pel que deies de la relació de l'alcalde amb això, jo tinc una sort molt gran. Jo vaig entrar a mullar el 2011, que no em coneixia ningú, perquè jo sóc de Castellter Sol, que és com ser de Sabadell alcalde de Terrassa, no? És una cosa complexa, però com que no coneixia ningú pràcticament, de fet vaig guanyar, jo vaig sortir a l'alcalde perquè l'equip que portava, sí que era potent i tothom el coneixia, perquè a mi no coneixia ningú, no m'havies votat ningú. Això em va ser molt important per poder afrontar aquesta situació econòmica, perquè com que ningú coneixia i ningú coneixia el meu parent i el meu pare, jo podia dir que no, tranquil·lament, i no passava res. En canvi, aquesta servitud de l'alcalde em dice si o no, segons quines coses, és molt complexa, jo podria anar tranquil·lament dient que no, perquè com que no coneixia ningú no passava res. Per tant, jo amb la gent del poble, evidentment ens n'hem anat coneixent tots i tinc molt bona relació, però no tinc aquest assenyalment tan bèstic que poden tenir altres alcalde. Ser profeta a la teva terra és difícil. No, jo sempre he tingut la visió molt de moïanès, de comarca, per tant, he viscut aquest incí, viscut el tercer sol i a moïar. No tinc problema amb això, evidentment. Un han escut un tant escut i això és així. Hi ha una anècdota molt divertida que la va dir una persona que està aquí a la sala, que ara això dic... No es pot tallar, però... Quan es va començar a parlar de què jo em presentava l'alcalde, aquest i d'altres van començar a dir que són llestos els de moïar. No dirien les mateixes paraules, perquè... Diuen, mira, si som llestos els de moïar, que quan el poble està fet una merda, anem a anar a buscar un burro d'aquest tercer sol, que ens ho arregli. Va, ara sí que em mullaré. És una vergonya com les administracions han mirat un altre cantor en comptes de frontar les seves responsabilitats i no només les administracions superiors. La Generalitat de Catalunya, el Govern de l'Estat, si no per exemple les entitats financeres, són els anècdotes ràpides. Una d'elles va ser quan va sortir... Quan vam entrar i vam veure la magnitud de la tragèdia, sabíem que estàvem molt cardats, però no tant, doncs quan vam veure la situació, el que vam fer primer, seguint els consells del meu mestre polític, el meu mestre polític, que és en Joan Puigcercos, que quan jo li deia que volia ser alcalde de moïar em deia si estava tonto, que si volia fer carrera política, hi havia altres possibilitats. Continua el partit, fes coses, l'agricultura, però no et dediquis a això, perquè no et posis a l'alcalde perquè t'enfonsaràs. Com que sóc molt tossut i ell va dir al final, diré, només et donaré un consell si vols fer-ho. Digues sempre la veritat. La gent no és tonta i els polítics no estem acostumats a dir les coses pel seu nom. I és el primer que vaig fer. Quan vam declarar la fallida de l'Ajuntament de Mollà, que va ser un rebombòria enorme, va ser el primer municipi, que va dir obertament en els seus conciutadans, però també les restes administracions de l'Ajuntament s'havia de tancar, doncs me'n recordo una reunió que em va ser tal director general de política financeira, i em diu el primer que em va dir, diu alcalde el que esteu dient del deute no és veritat. Dic, bueno, digue'm per què? Perquè nosaltres tenim totes les peticions d'endeutament, de creït financer que tens en les entitats financeres, i a nosaltres no ens assumeix això. Doncs jo li vaig dir, doncs, no tens bé els números. I hi havia 12 operacions financeres que es van fer sense l'utilització de política financeira. Això vol dir que a les entitats financeres que van concedir aquests crèdits no van fer la seva feina, que és demanar l'autorització perceptiva. Però tampoc el secretari, ni l'interventor d'aquell moment, van fer la seva feina. No podien autoritzar ni portar el pla, ni a una junta de govern, ni autoritzar l'alcalde, així més no fer un informe negatiu. Per tant, aquest és el problema no només de Mollà, ja va ser la tempesta perfecta, un poble que ja li estava bé tot, un alcalde que actuava com si fos calçogre, i uns tècnics que passaven de tot. Quan s'ajunta a tot, tens això. Per tant, sí, aquest és un dels problemes greus, i crec que aquesta crisi, el que ha fet a les administracions, és reaccionar i també a la societat. No podia ser aquest desmanec. És impossible arribar a un 395%. Gràcia va estar intervinguda amb un 180%. No existeix aquesta figura, però el Partit Popular va fer una cosa que va ser a l'Arsal, i va fer un mecanisme de pagament a proveïdors que, de fet, és un concurs d'acreditors. Amb una part, l'Arsal és un dels greus problemes que té al món local, i no només el local, sinó també l'estat i l'autonòmic, però també hi ha una part de Raó en fer-la, i una part de Raó en fer el mecanisme de pagament a proveïdors que, si no, la cosa és que hagués passat el que ha passat, hagués passat si no haguéssim sent membres de l'Unió Europea, o no haguéssim estat el tallafoc de França o d'Alemanya en el moment de màxima crisi, que és fer patar-ho tot, intervindre les institucions des de l'Unió Europea o des de la Troika Internacional, i atacar-ho com m'han fet en Grècia, en Portugal... Doncs mira, es pot dir, home, sí. Absoluta. Home, ens podem fer el xulo. Mireu, hem passat el 395% a pagar 3 anys per dir una xifra, 3 anys com anirem a ser 4, com podien ser 2. A dia d'avui estem pagant a 13 dies, i estem a un deute, si no recordo malament, tancarem el 2017 prop del 150 i acabarem el 2019 per sota del 100. Per tant, hi ha una situació de... Una clarament, l'adversal és la lli de racionalització i sostenibilitat de l'administració local. La racionalització entén la manera molt concreta, i la racionalitzar té moltes interpretacions. Sembla que l'Òlid m'hauria de fer una pregunta adicional. dues preguntes molt diferents. La primera, tindria a veure, quan implantem una política pública, amb quina reticència el canvi et pots trobar, no tant per part dels tècnics com comentaves abans, sinó també la reticència al canvi, i aquesta conformitat que hi pot haver entre la població de vegades, crec que és difícil implementar certes polítiques, i també li demana a l'alcalde de Brel del Lluçanesc, que té un anècdot a aquest sentit que ens explicava l'any passat, que crec que és important saber si la gent està predisposada a rebre aquest canvi. I per altra banda, volia preguntar més en relació a aquest vincle entre el món més rural, i això ho dic des del punt de vista de la diputació, i la ciutat. L'últim mes i poc hi ha hagut un debat sobre la desvinculació de les zones més rurales, amb les zones més cosmopolites, i també hi ha parlats de la ciutat, de la ciutat, de la ciutat, i de la ciutat. El que et demanaria saber també, des de la diputació, que has de governar per ciutats molt diferents, unave de Lona i un Mollà, o una Barcelona i un... qualsevol petit municipi del país. importants del que penso que ha de ser la gestió pública i ha de ser la responsabilitat d'un polític. La primera, la implantació de polítiques públiques, com ho accepta la població i... Quan parlaven de fer la llista amb gent que no ens coneixien, tots anàvem reben inputs de com estàvem, o intuíem, perquè es feia una idea, amb un plaer, es van aprovar 3 exercicis, amb un sol plaer. No hi havia informació, ningú tenia ni idea de què passava, tothom era molt xungo, tothom estava tabalat, jo els deia, Ei, no patiu, quan pitjor millor, perquè no hi ha res pitjor per a un responsable polític que intentar que ara, per exemple, una situació de manca de tresoreria, quan no tens crèdit, o no hi ha res pitjor que està en el 100% de deute amb una situació que no tens tresoreria i que no tens experiència, perquè no et fot cas ningú, ningú et fa cas, i les passes molt canutes. Si estàs a l'estratusfera del deute, si no tens ni un duro per pagar, si tens valentia tothom t'escolta. Per tant, jo els deia, quan pitjor millor i ens va anar bé, home, no és gens agradable gestionant a cosa així, però sí que va ser més fàcil i també s'ha de reconèixer. Hi ha gent alcaldes i alcaldeses que ho han passat molt malament amb situacions molt més portables que la nostra. I com es poden fer aquestes polítiques, doncs explicant la veritat? Jo me'n recordo que si vam entrar el juny del 2011, si no recordo malament un dissabte 14 de juny del 2011, el cap de dos mesos, quan ja ens vam fer una idea del testàvem, primer d'agost, vam fer un assemblee al poble. Aquell assemblee va venir més de 700 persones. El poble de 6.000 habitants. Vam omplir les faixes, que és un local polivalent que tenim, i durant 45 minuts els hi vaig estar dient la reòstia de notícies dolentes, una rena a l'altra, amb tot l'afredor possible, amb tota la sinceritat possible, amb tota la veritat que coneixíem possible, i la gent no m'ho havia ni una pastanya, silència absolut i quan vam acabar van haver-hi 15 minuts d'aplaudiments. Això què vol dir? Que els polítics tenim la impressió que la gent és tonta i que no es pot explicar les coses perquè no ho entendrà. Quan és justament el contrari, només amb la complicitat de la ciutadania i només amb el coneixement de tots de la realitat, poden pilar les coses endavant. Jo els hi vaig dir, mireu, hem de reduir la brigada municipal. Per tant, quan nevi tothom ha netejat-se el seu tros, com s'ha fet tota la vida. El parc estarà com podrem. Per tant tothom ajudar i a col·laborar, hi va haver gent que, me'n recordo uns voluntaris, que van netejar el campanar i teníem una figuera dalt del campanar, que estava destrossant el campanar, no es van pujar, la van endreçar, totes les entitats que han estat durant molts anys sense curar ni un duro del poble han seguint fent les segues activitats que han hagut prou imaginatius, com per fer-les molt millor. La festa major va passar de valdre 90.000 euros a valdre 12. Com ho vam fer el divendres de festa major, que anul·lament venim a una orquesta, i no sé què vam posar els dijous, que és de la discoteca del poble, durant diferents generacions a punxar 0 euros, vam petar-ho i la gent supercontenta. Per tant, les polítiques públiques es poden aplicar, les que siguin explicant la veritat. I la segona part, el vincle rural i el món ciutat. Aquest és el tema que més m'apassiona de tots. El problema que tenim a dia d'avui és que està el món rural i el món urbà està absolutament desconectat. I això ve de com han anat a evolucionar les dues societats. El Parlament de Catalunya, de la Primera República, es parlava constantment de temes agraris. I per què? Doncs perquè a Barcelona, a l'Aixample, hi havia vaques, hi havia gallines, hi havia conills, hi havia norts a la Serada Família, a les Cors, es diu les Cors, perquè hi havia vaques estabilades, i això feia que tothom estigués connectant amb el món real, amb el món de la vida. Havia d'avui a l'àrea metropolitana, però també lamentablement a molts pobles, o pobles grans, la gent ja no sap què és, els camps, què ens són els animals, quina és la relació que tens amb la natura. I això fa que quan pugen els de Barcelona al poble, la gent del poble se sentin en veïts, i quan la gent del poble rep, la gent de Barcelona se sent incompresa, perquè ve la gent de Barcelona, la Sabadell, enècdota ràpida. L'altre dia em trobo al bar del poble, jo m'agrada molt estar al bar, és la manera de conèixer tothom i de veure tothom, i estava fent una cervesa tranquil, i em veu un home, i em diu, tu ets l'alcalde? Dic sí. Fa poc que visc aquí, vinc de Sabadell, i una cosa, escolta, això de les campanes, no ho podíem parar. Dic, com? D'on vens, diu de Sabadell? I a Sabadell no em molestava el camí de les combraries a la policia de la Guàrdia Urbana, a l'ambulància i al borratxo de Torna a les 3 de la matinada? És que és diferent. És diferent, parlem-ne, no? Dic, tu no pateixis que quan portis 3 mesos les campanes no les escoltes, però hi ha coses que no es toquen, o és que això és contaminació acústica, i l'altre també, no? Això vull dir que ens hem de reconectar, i des de la diputació, com ho fem? Mira, des de la diputació tenim una eina molt potent per poder distribuir recursos al món rural i al món urbà, que és, segons els programes complementaris o les estratègies polítiques de repartiment de fons que fem. Si volem, per exemple, fomentar l'ocupació, o fomentar l'habitatge social, fem programes que segurament se'ls quedarà l'Hospitalet de Llobregat, Cornellà, Sant Boi, Sant Cogat del Vallès, Terrasse Sabadell, si volem fer programes per arreglar camins rurals, segurament se'ls quedarà els pobles que tenen camins rurals. Per tant, el que fem és intentar veure de quina manera, d'una manera equitativa, podem donar recursos al món rural i al món urbà per fer una cosa que és capdalt amb una administració supermunicipal. Hem de aconseguir que tots els ciutadans, visquin on visquin, tinguin les mateixes possibilitats i aquells serveis que considerem elementants per poder-nos desenvolupar. Accés a la cultura, accés al treball, accés a la sanitat, accés a totes aquestes coses que són imprescindibles i que visquis on visquis, ja has de tenir accés. Sabem que viure a Mollà, en una casa de Pajès, pot ser molt xulo, però no pots pretendre que tinguis el que més faltat i que tinguis llum quan tu et doni la gana. Ni tinguis les possibilitats de fer allò que tu vulguis, perquè per això tens l'avantatge de viure en una masia. Igual que si vius en una ciutat, tu pots tenir unes avantatges, que és més fàcil anar al cinema, anar a sopar, tens més oferta del que tu vulguis, però no esperis silenci, no esperis que els teus veïns responguin igual que a un poble. I si això no ho entenem, tenim un problema. Per això és tan important fer pedagogia del món urbà i el món rural. I ja per acabar-ho dius que un dels projectes que hem impulsat des de la diputació, que decideixo que és la de... de medi ambient i... i territori sostenibilitat, és fer un programa, un pacte, un pla estatègic de competitivitat territorial, que es diu provocadorament Barcelona Smart Rural. Perquè entenem i entenc que una ciutat intel·ligent, si la Barcelona ha de ser una ciutat smart, no pot ser intel·ligent si no tenc compte el seu entorn. El seu entorn que li dona alimentació, que li dona esvarjo, que li dona cultura, que li dona tantes i tantes coses. Mai podrà ser intel·ligent Barcelona i lamentablement he de dir que les estratègies de Barcelona Smart City no van per aquests sentits, sinó només noves tecnologies que són importants. Per tant, amb això el que pretenia és generar oportunitats al món rural i complicitats amb el món urbà. Una qüestió amb el tema de pressupostar, i que ara et donava voltes. Parlaves de les responsabilitats de tantes polítics, com de la part tècnica que va fer els ulls, o les orelles sordes, però quina responsabilitat té aquí òrgans que estem dotats, com és la sindicatura de comptes, en la revisió d'aquests comptes municipals. Per què no hi ha ningú que et chequi la vista o que et chequi el braç i digui que aquí hi ha un problema de tota la crisi immobiliària i de la crisi econòmica, però per què la sindicatura de comptes no et checa el dit abans? La sindicatura de comptes no només va checar el dit, sinó que va obrir un expedient amb una resolució que afectava 22 persones, polítics, treballadors, per tant, tècnics, amb una responsabilitat patrimonial de 4,5 milions d'euros, però això va acabar el tribunal de comptes amb una assumció de responsabilitats de 45.000 euros. La sindicatura va fer la seva feina, el tribunal de comptes va treure les seves resolucions i ja està. Tots els ends de control acaben funcionant. El que passa és que, jo crec que durant uns anys han estat absolutament l'acces d'anar en un any de creixement on endautar les administracions públiques era garantia de bona gestió, on de tots els municipis s'havien d'audotar si o si, perquè, si no, no eres un bon alcalde, on les entitats financeres com que intuien o creien que no fallarien mai les institucions públiques els donaven crèdits sense cap tipus de mirament. Aquest és el problema. El problema és que, al final, si no som capaços d'assumir quina és el nostre rol el del responsables tècnics, el dels responsables polítics, el de la societat i els de les administracions superiors, acabarem fent una de les coses que per mi són inflacionistes des del punt de vista tècnic i econòmic que és el que s'havia fet fins ara i que es cau molt fàcilment és posar més policies que controlen els policies. Això no té cap sentit. Si poses el tall a foc on toca, no cal que posis policies que controlen els policies. Anem nuntant i generant estructures que no porten enlloc. Si es compleix la norma, ja n'hi ha prou. I per això cal que tothom assumeixi el seu rol. Té un alcalde o una corporació té algunes eines que pot aprofitar o no. La primera eina que té no s'utilitza mai. I el Mollanes, i no vaig ser jo, es va fer fa 20 anys que és un fòrum de participació ciutadana ara que tothom diu que la participació ciutadana és un fòrum de participació ciutadana que és un fòrum de participació ciutadana que és un fòrum de participació ciutadana ara que tothom diu que la participació ciutadana fa 20 anys el Mollanes, a través del consorci del Mollanes, a través de la voluntat dels 10 municipis, es va fer un any de debats a cada municipi i sectorialment, que es deien com volem el Mollada demà. En aquells moments patíem una situació que patia tota l'àrea metropolitana o de la corona després de l'àrea metropolitana, que era la pressió demogràfica que els preus començaven a pujar de manera estratosfèrica a Barcelona i que tenies l'oportunitat. Si eres una parella jove, començaves a tenir canalla, de vendre-te el pis d'un sigli de Barcelona i anar-te al poble a mullar i comparta una casa, un cotxe i tenia la il·lusió de començar una nova vida. Que al final era un farcàs, perquè després havies d'anar a treballar a Barcelona cada dia amb els embusos que s'ho presenta i tota la... i que viure a mullar no és viure a Caldes de Montbull. Hi ha 17 quilòmetres, no, n'hi ha més. Hi ha 20 quilòmetres. Exacte. I aquests quilòmetres hi ha carreteres navades i glaçades a l'hivern. I això canvia el paradigma d'anar cada dia a treballar a Barcelona si no tens una gran voluntat d'anar-hi. Això és una eina que va decidir... La gent del mullenès va decidir que no volien ser un palau de plegaments. A part que hi havia el senyor Fili Prim, que de palau de plegaments va créixer com una ciutat dormitori, com un poble dormitori. I nosaltres vam decidir que no volíem ser un poble dormitori. Què havíem d'habitar per ser un poble dormitori? Doncs el primer que havíem d'habitar era tenir unes infraestructures massa passades de voltes, perquè si no ho fem massa fàcil de l'accés. L'altra cosa és que hem de donar oportunitats de negoci a la gent que vulgui viure allà, però que siguin adaptades a la realitat que hi ha allà. Per exemple, no podem posar una patroquímica, no podem posar una indústria pesada. Per què? Perquè és una comarca que vol viure del seu paisatge, del seu bosc, de la seva indústria alimentària, dels seus serveis. Per tant, es va definir un model en base de participació ciutadana. I després els polítics què podien fer? Doncs, a través del consorci, per exemple, m'encomonar i buscar i ordenar i ajudar la gent a desenvolupar això. Però a part també tenim els plans d'ordenació urbanística a cada municipi. Si els 10 municipis no tinguessin una línia tota iguala de no fer-nos la competència amb políons industrials, perquè un vol portar la SEAT, cosa que desmunti tota la estratègia de la resta dels Nau, no funciona. Per tant, sí que tenim petites eines, però només va ser gràcies a la voluntat popular. Perquè si no era molt fàcil desviar-se i caure amb el parany. Tot i això ben caure amb una part del parany, que va ser el de l'espocolació immobiliària, i les coses també no han passat com a tot arreu. Més guapos no som tampoc. De moment, l'Izaca de resoldre el tema de la piscina que ja ha apuntat. No he pensat que hi ha 30 al dia. L'Izac podria ser primer en fer-ho. Però no ho sé, perquè no n'hi ha. Us han passat el que vaig explicar a l'anècdota. El que serveia de fet, és explicar el diunís, el que ens trobem en els pobles. El cas és que a l'hora de decidir les taxes per als públics municipals, a Prats tenien una sanció del preu de l'entrada a la piscina o el jubilat. Si tenies més de 65 cas que estava jubilat, tenies l'entrada gratis a la piscina. Això ho havien fet el govern anterior al que va ser actual. Nosaltres el primer que vam fer és considerar-se a un injustici, de fer el diumnis de sol posició, perquè potser hi ha algú jo, o potser algú que no és jubilat, i en canvi, tinc problemes que hi ha d'accedir a la piscina. I en canvi, tenint gent, a pensemistes que tenen sobrats per parlar el preu de la piscina. Nosaltres hem posat un corrector això i és eliminar l'entrada gratuïta pels jubilats i en canvi posar una taxa, una ordenança que permetés segons el poder a personatiu d'una situació, i per tant, la sanció és molt bona. Això va suposar una revolta per als jubilats i ho hem passat a ser a una calma doblat que no més pensar el meu govern. El carregó em sembla que ja t'entenàvem anar d'ara a les llalles, perquè, bàsicament, eren proves grans que el matí anaven a anar d'ara a l'oficina, per què havíem fet això? I quan no l'he preguntat per a vostès, ho parlava algunament? Sí, sí, així, no... Se'ls procedeixi, no? És que m'hi haurà d'anar d'ara perquè així no és el viatge. Però que s'implifiqui també, no sé, aquesta proximitat. I tens decisions que no són concubades en alguns acusats, però que ens assemon justes al final, perquè, de fet, no sé, ja en coneixeu models familiars que pateixen per poder tenir entrada a l'oficina, en canvi, si no ho poden seguir, no? Bé, així s'anima. Vull preguntar. No, no, no, això és el que deia. Justament, l'oficina és fer-ho des d'un punt de vista mercantilista, però no té sentit, en un punt de vista mercantilista, que, a més a més, s'ha de fer una decisió a l'hora d'invertir que aquella força que fas per donar-ho a la ciutadà no et compensi, alhora, econòmicament. Llavors, segons la teva ciutadà, entenc tot el que tu investeixes en la ciutadà sempre tenen una reconvenció econòmica. Això té sentit amb administració pública i amb gestió pública. El que hem de buscar, contablement, tots són números. I quan tanquem l'exercici, i quan tanquem el pressupost, són números. Però aquests números els hem de transformar en altres índex de valoració, perquè, si no, els números no ho diuen tot. Per tant, és important tenir aquesta visió, perquè és que, si no, no t'en surts, però l'has de complementar amb buscar, i això sí que és imaginació de cadascú, dir de quina manera valorem aquest servei, perquè no sigui només econòmic, perquè és que, si fos només econòmic, seria un desastre. Per això et deia l'exemple de l'escola de música. Si li canvien la funció a l'escola de música, que és, crec, adaptar-la a la realitat i deixar-nos d'enganyar, perquè el que sigui bo ja l'ajudarem perquè tiri endavant, però no pots destinar, en aquest cas, eren 150.000 euros cada any a l'escola de música si l'únic objectiu era fer concertinos, perquè era un desastre, és com fer una fàbrica de rodes i que surti totes quadrades. Per tant, a canvi, si li buscavem un altre valor, ostres, que tinguem gent formada en la llenguatge musical, que puguem fer grups de música mixtes de gent amb més experiència o menys, de fet, un grup de música, el que sigui, un orchestra, la millor del món, té músics en diferents nivells. Per què ens obsessionem que un nano, per aprendre música, que és un nano per aprendre un llenguatge musical, pot estar-se durant dos anys tocat sol amb el professor i fent escales. En canvi, per aprendre a jugar a futbol, no et fan estar dos anys xotant a la paret per veure si xotes bé, sinó que ja et fan jugar. I això què fa? Doncs crear moltes més relacions del que seria. Això és una altra paranoia. Però es tracta de buscar aquests resultats. Es porta... Bueno, és que sóc molt fresc. No, ara en sèrio. No pots agafar-te les courses a un nivell personal. I és evident que la màxima responsabilitat la té a l'alcalde. Per tant, quan algú et fa una crítica, el primer cas de fer és escoltar-lo i analitzar si realment és cert o no. També és veritat que tothom té el seu prisma. I a vegades, com diu l'Isaac, allò que li toques amb un, que consideres que és un privilegi, per tant, t'hi has d'enfrontar i saps que et caurà la bronca, l'has de poder justificar i argumentar. I poden estar d'acord o no, però has d'estar tranquil amb la decisió que has pres. De fet, ens escollem per prendre decisions. I una de les coses que també has de tenir clar quan et dediques a la política és que no has d'esperar mai un agraïment. Si esperes que algú t'agreixi alguna cosa, t'hauràs d'agrair la crítica. Per tant, el que has de fer és que et reconeguin el que has fet, que siguis capaç de generar la suficient confiança perquè et puguin fer les crítiques, perquè també quedar-te com molt lluny i que no et poden accedir i no et poden dir el que pensen, tampoc et fan cap favor. Per tant, ho he dit així d'una manera molt frívola, que sóc un fresc, però la realitat és aquesta. No pots esperar un agraïment, has de ser accessible a la crítica, perquè segurament en moltes coses t'equivoques, però quan prens una decisió has de ser conscient que aquí li faràs mal i si allò que li fas mal en aquell és per un bé comú superior o no. Hi ha una cosa que la lligaria amb la... perdoneu, és que si no ho dic, sembla que tot sigui com molt xulo, que hem reduït el deute i tot fantàstic i això, no? Una manera de reduir el deute i seguint els principis de la teoria econòmica més brutal, us he de dir que jo he comiat el 40% del personal de l'Ajuntament, el 40, d'un personal que són gent del poble. I que no vaig acomiadar, i ho dic en primera persona, perquè tots els vaig signar jo a la cara amb la persona, no els vaig acomiadar perquè eren els més dolents, sinó perquè tenien la situació contractual més dèbil, que és una altra de les misèries de l'encotillament de la funció pública. No vaig acomiadar els que sabia que havia de acomiadar, perquè no podia. En canvi, hi havia gent que eren bons treballadors, però tenien la situació contractual més dèbil i els vaig tenir a acomiadar. Per tant, no es penseu que tot sigui xulo i guai, eh? Intento ser molt breu i molt escamàtic, però és una pregunta que té molt de tela, eh? Mollà, mollà té sentit i depèn del Consell Comarcal, perquè el Consell Comarcal és l'organ substitutiu del Consorci del Mollanès. Amb l'entrada en vigor de l'Arsal, de la Déu de Recinalització i Sostenibilitat d'Amistat local, el 2013, el que fa aquesta llei és suprimir tots els consorcis mancomunitats d'una manera, d'un plomassos sense preguntar-te què hi feien i per què servien. En el nostre cas era l'eina per mancomunar serveis i per la denominació econòmica del territori, per tenir una sola estratègica, per totes aquestes coses que us he explicat, per canviar el model econòmic del territori. Amb l'entrada en vigor de l'Arsal, ens creàvem sense l'eina. I aquí es va recuperar la idea de reivindicar una altra cop la comarca. La comarca s'ha reivindicat des de fa molts i molts anys. Però ha passat per... I aprofitant que jo estava al Parlament de Catalunya, doncs vaig tenir la possibilitat de poder estar en el Moll de l'Os per poder explicar i que poguessin entendre els diputats i diputades i les diferents formacions polítiques i el govern també, la importància per el Mollanès des de David Comarca, el mateix cas que Lluçanès, el mateix cas. Per què ens serveix per tenir l'eina amb moltes capacitats? A més, ara tenim el doble d'eines, perquè seguim tenint el consorci que ens serveix per accedir a segons quins contractes programes, que amb un consell comarcal no hi arribaries i l'inrevés. Per tant, per nosaltres és estratègic i important. Quin és el futur dels consells comarcals? El futur dels consells comarcals ha de ser, entenem nosaltres i ara parlo com a partit, entenem que ha de ser l'eina que ens ha de permetre el següent. Catalunya té 948 municipis. Hi ha gent que considera, i la teoria econòmica i política, la línia estratègica que aportem anys, ens va dient que hem de suprimir administracions, ser més eficients, més racionals, però no ho expliquen com. Un municipi de 15.000 habitants, a mi encara ningú m'ha dit, si és o per què és més eficient com un municipi de 100. És una qüestió de competències i de capacitat de m'encomunar. Per tant, nosaltres què entenem? La planta institucional que nosaltres voldríem per la República, però això també es podria fer sent una comunitat autònoma, és que nosaltres no volem reduir municipis, perquè reduir municipis és matar territori, i cada cop que s'ha aprovat tancar municipis, el que s'ha fet ha sigut dispersió i reconcentració de gent amb altres municipis i pèrdua de control sobre el territori, problema d'incendis, de gestió, pèrdua d'oportunitats. Volem els 948 municipis, si n'hi ha d'algú més no tenim cap problema, el que cal són eines que puguin ser capaces de prestar els serveis en aquests municipis. És per això que nosaltres entenem el Consell Comarcal com un assemblee d'alcaldes, com un punt on els plens sobirans de cada municipi són capaços d'anarlegar en un any superior la capacitat tècnica, que no política, de poder prestar serveis d'una manera més eficient. Segons l'estructura geogràfica, econòmica i cultural de cada territori, per tant són figures que no són... ...homogenies, Catalunya és diversa, Catalunya és... És diversa, no és... Segura, no sóc la paraula. No, no és... Esimètrica. Catalunya és esimètrica. Sempre fot el discurs de l'esimetria i ara no queda un blanque. Catalunya és esimètrica. Per tant, el que hem de aconseguir és donar respostes a l'esimetria d'aquest país. Per tant, entenem el Consell Comarcal que hauria de ser un organ tècnic, i venen de l'agada dels plans, dels municipis que em formen part i que puguin prestar aquests serveis. I després, imaginem les diputacions o bagaries com un ain supermunicipal que presti gestió per un cantor en aquests anys, en aquestes assembleies d'alcaldes, però que, a l'hora, sigui allò que pertén ser les alegacions del govern el territori, que crec que no són eficients, que ja en creiem que no són eficients, que és l'estat. Per tant, imaginem dues administracions, com a impulsor de polítiques, els municipis com a gestors de totes les competències i al mig dos anys que serveixen perquè això sigui eficient. Aquesta vegaria per ser el desplegament de les polítiques de l'estat al territori i aquestes assembleies d'alcaldes per al desplegament al territori de les competències dels municipis. És que era molt difícil fer-ho més curt. Sí, el tema del 2000. No, simplement pensar com dos alcaldes es plantegen l'any i mig que els queda. Com et planteges, guanyar unes eleccions, si no pots prometre construir, doncs no els es presenten per construir nous polisportius o noves piscines per tant sense prometre més, però plantegant un projecte engrescador. I si amb els alcaldes passa, com passen altres nivells on hi ha l'acció directa, que és precisament que hi ha polítiques que no has de fer l'últim any i mig, perquè és allò que no pots fer o que la gent saps que tirarà encara les eleccions i per tant les has de fer abans de començar la cursa electoral. Comencem pel final. Una de les coses per les quals no he deixat de triar l'empresa i de llevar-me cada dia a les 6 del matí i anar a obrir l'empresa a les 7 del matí cada dia i treballar de lluny de diumenge, és que... Això és una qüestió personal, que no és ni bona ni dolenta, però és la meva. Jo no vull dependre del sou de polític, per tant vull tenir la llibertat de plegar quan em doni la gana sense tenir cap atir. Això per un cantor, per tant, a mi no m'afecta, prendre segons quines decisions en segons quins moments. També tinc dubtes de si la meva... Jo no volia ser el gestor que... No volia ser el terminator que volia endreçar les finances de m'ullar i posar-ho tot potes en l'aire i ser el crac de les finances, però m'hi he trobat. I jo no sé si val la pena que jo repeteixi un cop solit aquest objectiu, o si el que seria més interessant és que algú de l'entorn d'ara mullar i d'esquerra republicana pogués agafar la bandera de... Hem passat una fase molt dura, ara ens toca fer una altra fase, que és la de la projecció i de com volem mullar i el mullanès en un altre moment. Us he de dir que a mi és el que em mullaria és fer això, però no m'ha tocat fer això. I no sé si té sentit, ho haurem de valorar entre tots, si serà comprensible, si serà entenador per al poble, de que jo faci la cosa que a mi m'hagués mullat més. I no ser el castigador de les finances, o l'endreçador, o el... Sí. Està tota la pàgina web. Tinc tots els sou, tot el que tinc, tot està allà penjat, com no pot ser d'una altra manera. La primera era... De la compaginació. Si això m'ho pregunta molta gent... I la família. D'entrades molt important, jo soc una persona desestructurada, familiarment. És a dir que no tinc lligams familiars, no tinc canalla, no tinc res de tot això, però a mi m'agrada molt. Tinc moltes ganes de fer-ho. Tinc moltes ganes de fer-ho. Tinc ganes de dedicar el temps que molta gent dedica a la seva família, els seus fills, a fer aquestes coses. I això ho faig dormint molt poc. Això vol dir que si a les 7 del matí obro l'empresa, despatxo amb els treballadors que hagi de despatxar, me'n vaig a la Diputació, me'n vaig a l'Ajuntament, una reunió del partit, de l'agència de col·logi urbana de Barcelona, o vicepresident del Parc Agrari del Baix d'Obregat, o president d'Aigües de Mollà, o president de Mollà Futuro, això són càrrecs que et venen implícits amb el càrrec, que ningú sap que no cobreu ni un duro de tot això, o vicepresident de l'Aixal, no sé, tinc tants càrrecs, com tenen qualsevol altra que sigui alcalde. Hi ha càrrecs que et venen explícits i implícits per al càrrec que tens. I també s'entén, perquè el màxim responsable de la companyia d'Aigües Municipala ha de ser l'alcalde, no pot ser una altra persona, per la responsabilitat que se representa i per la responsabilitat que se representa. Per tant, com ho porto? Ho porto perquè soc un desestructurat, em monto la vida com puc, treballo de dilluns a diumenge i m'apassiona a fer-ho així. El tema del sou, si no recordo malament, com avisa president, primer de la Diputació de Barcelona, ha de cobrar uns 90.000 euros bruts, però ja no cobro res ni dietes ni res. Com a president del Consell Comarcal no cobro ni dietes... Perdó, sí que cobro dietes, em sembla que ha de cobrar 200 euros al mes, depèn dels plens que fem això. Dels altres càrrecs no cobro res i després de... de l'empresa, doncs... no ho sé, ara mateix, però és igual. No, el que sí que et puc dir és que amb tot això dec pagar només d'IRPF a un 55%, per tant, és la meitat de tots aquests seus que us dic, i després de renta, ja no ho sé, perquè no vull ni saber-ho, perquè entre l'empresa que tinc i tot plegat és un potodrama. Però molt content de fer-ho. No mirant mai els diners. No, però està bé, està bé que... Sí, mullar... mullar sempre ha estat un poble... Ha sigut un poble que històricament... històricament vol dir que... No recordo malament, des del 1300 mullar és carrer de Barcelona, per això Rafael de Casanova es va poder ser consellent cap al 1714, perquè eren escut a mullar, però tots els ciutadans de mullar eren ciutadans de Barcelona. Són ciutadans de Barcelona, tot i que ara això històricament, ara no puc votar aquí. Per què és això? Us explico això perquè mullar és un dels primers pobles que es va lliurar del faudal de torn, perquè va ser capaç del tribut pertinent al senyor de Plenella per alliberar-se del jou faudal. I això històricament, sempre ha fet que mullar sempre tingués una dinàmica molt que té els seus pros i els seus contes. De fer-s'ho ell mateix tot. La companyia d'aigües fa uns anys tots els municipis tenien la companyia d'aigües municipalitzada. En el cas de mullar hi havia un òrgan de direcció d'aquesta companyia que eren els bonistes, i tenien bons participacions d'aquesta companyia d'aigües. Hi va haver un moment, els anys 90, que hi va haver un dilema de si donar-li la concessió a una empresa que es vingui a fer moltes inversions amb dipòsits nous, amb instal·lacions, amb canonades. I el que es va decidir és que es feia una companyia d'aigües i que els bonistes feien una ampliació de capital. I fins fa molt poc, de fet, els últims interessos els hem pagat el 2014, el 2015, o el 16, no me'n recordo. Per tant, seguim tenint la titularitat municipal d'aigües, és una societat anònima, no ens plantegem privatitzar-la, està sanejada, és l'únic que ha funcionat a mullar durant tots aquests anys, està sanejada, té un bon servei, i ara el que ens estem replantejant és que se'ns ha acabat, de fet, estem molt passats la concessió de les recollides combraries, tot el que són en basos, cartrons, i tot això ho fem a través del consorci de residus del Vages, però ens estem plantejant la capacitat de recuperar-la nosaltres. I estem treballant. Té l'avantage, ara, de que t'estalvies la gestió de l'IBA i el marge empresarial a l'hora de licitar. I t'estalvies una altra cosa important, més que el servei millor o pitjor, que també és important, però també et pot sortir i tenir treballar a dos públics, un desastre, és la capacitat a l'indefensió que genera a un ajuntament una licitació a la baixa amb un concurs públic per licitar un servei, escombraries, per exemple, que no tenim capacitat de batar-lo, si l'empresa no et fa bona espina però compleix els requisits, no el pots batar, i que saps perfectament que al cap d'un any tindràs un problema perquè la baixa era tan gran que no arribava tan a l'àrea, però era tan important com per saber que no el dipagaran els treballadors, que aquell servei que t'han dit que farien no el tindràs, i que tindràs conflictes laborals, em permets una cosa, Eduard? He desdit algú de dedicar-se a la política perquè seria molt frustrant que sortís d'algú que tingués ganes i digués que vol plegar. Tècnics d'ajuntament. Doncs un consell humilment, un consell, si voleu ser tècnics d'ajuntament. Sigueu conscients que el responsable política que teniu al davant s'encarrega de allò que us he dit abans de gestionar la part política. Sigueu valents quan algú us vulgui envaiar el vostre espai. Però no, sigueu també generosos quan el vostre espai es respecta no us calleu que sou el rei del mambo. Vull dir, si hi heu obert dinàmics, ja no s'hauria sortit si no tingués uns funcionaris com un interventor i un secretari valents que quan veuen que una cosa és impossible si deixen la vida, les ganes i la pell en busca una solució. Vosaltres teniu la clau del futur de la funció pública i dels municipis. Us encoratxo a tenir responsabilitat, valentia i moltes ganes.