 Aquest és un enregistrament per el LibriVox, com a tal és de domini públic Si voleu més informació o presentar-vos voluntaris, visiteu LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà, pròlac Del nou puj del Bassegoda, composat express per confort de l'excursionista Fadigat Hi ha un canapè de blaníssima erba i sòlid raspatller de pedra, on algun temps jo m'hi asseia sovint Un templant sempre amb el mateix interès, el grandiós panorama que s'estania a molts peus A sol·ligent, les terres baixes de l'Empordà sobiraven buiroses per damunt les arrelades de la mare de Déu del món emboscades fins a sota les calisses de sa carena nua Més en sa, el pic de tossa, i més en sa cara, lliurona, ròniga i perduda entre els alzinàs el rieral del borró tallat a pic, la serra de banyadors i les negres pinoses de polir cap a la dreta, els formidables reductes del freu, els crengis i gorges de cedernes On s'hi veu encara l'encenglada cova, des de la qual diu que un temps el bisbe pastonava el seu ramat i va anar a per damunt de la veng a les verges del senyor arrelides en son convent de coll roig entre esquifits conreus i minúsculs bergers en rondats de muntres i llantisco Més aponent, talaixar, a caball de singleres espantoses, el grandiós ápsis de Sant Aniol i les ferestes raconades de Bruy Mira, en cap a Sagarra veia rivelles damunt les imponentes que n'als duja bastracar sobre els enderrocs d'escales i cap al nord, costa bona i el majestuós canigó tot cobert de neu Sai enllà contemplava aixecaments espantosos de massius granítics que desnivellats de base s'havien obert formant d'antesques esquerdes moradals immensos, ensolciades colossals que deixaran al viu roques nues i pelades com insopuls cranis de titans i per entamits de daldes llorigament, i veia verdejant o fonosa ambull des del rou reparatós i la rugenca alzina del soleix fins al frescà al faig de les ovagues i l'aeròspid dels altures que formen onades de vegetació, omplien les fundalades remuntaven besants i carenes i escalaven fins als espedats per mi que cansos relleixos i revirons pogués arrepar-s'hi la jonsa o clavari l'urpa al revé calzinal en que fos llançant ses branques a la vim Quan tenia ja la vista sedullada d'aquell luxuriós espectacle i els pulmons ben saturats de l'elena de Canigonenka devallava els tres pisos d'aquella mena de Torra de l'Humanatge i enfonsant-me en les fosses gigantines travessava buscúries umbrívoles, unes on mai s'hi feia de dia migrades altres i aclamaïdes per la misèria del terrer rocos d'on xoclaven creuava clapes de soques negroses sucarrimades pels incendis dels pastors descuidats o moliciosos o ben devastades pels collidors d'escorça que les deixaven nues i sengnoses a la marcè dels carboners i artigaires que les d'estrelejaven sense pietat trescava per damunt de clapisses de pedra cantalluda i sollebadissa i escalanes pedats i xeregalls furgava i recusiava coves i tutes perdudes entre la malesa amb busca de records i relíquies de llus passats habitadors visitava masies i barraques de carboners recollint cançons i legendes, romansos i rondalles tot pescant el vol, locucions i mots especialíssims d'aquest terrer que talment sembla abandonat de la mà de Déu però la meca de les meves aficions d'escorcionista era el més verdal, del terme del banyar on a l'entrada o a la sortida de la muntanyosa garrotxa feia sempre cap per segurar i conversar llargament amb l'armitada aquella casa, el vell Albert era aquest una mena de necoreta esborrat dels fulls del llibre de la mort que anava fent anys i més anys rossagant una vida de xacres i malgams ja que, com deia ell, ara mateix no tenia en tot el seu cos res que volgués tres pitos així havia anat enterrant a la família, amics i conecuts que veiu aquella d'agi, que llarga més el capila que el caixila quedant-se sola al món fins al punt que segons pròpia expressió ja no coneixia ningú com ningú recordava ja qui havia sigut aquell home en els seus temps sols per referències se sabia que havia passat moltes trifulques que algun temps havia patit molt i que totes les seves xacres prevenien de ferides i d'alipàndries atrapades al darrere dels trabucaires els que junen amb altres joves del seu temps havia fet a molta guerra fins a dèia si de ell qui havia donat mort al Terribles per B al darrer d'aquells vandulers denomenada que havien fet tremolar la terra el cert és que quedava força misteriosa la persona de l'Avi Bardals ell tenia poques amistats i no comptava mai res i dels seus temps ja ningú vivia, hi ha d'ugos que darrer moliren per saber-ne poca cosa o per reserva tampoc augmentaven gaire això faria que en els cuentos de la vora del foc en què anaven a dojo les històries més esgarrifoses del temps en què aquella garrotxa era catàuda malfactors i perdolaris que hi anaven a descansar de llos fadigues a posar preu a la llibertat dels cautius, sagrastats, com deien de tot arreu de Catalunya i a gaudir-se entre cràpoles i borratxeres dels beneficis de llos rampines i pillatges en les espaioses i encinglades coves que lliabunden i sota els boscos de fundelades quasi inaccessibles venia a resultar l'Albert sols com un de tants que, cansats de sofrir el jove de la lladregada s'hermaran ensometent i després de llarga brega n'aferen una estenallada les reconades de bruit en tot el que el pobr home hi havia perdut a la salut no sent mai ni cuca ni ocell La primera vegada que el vaig veure m'ha produït una impressió per de més estranya figureu-us un home escardalenc d'carns, xoclades i pell pregaminosa d'un color s'endrós clar com si estés faltat de sang blanc de cap i arras de barba, sempre com si fos diumenge la seva cara era d'un cayent pacífic i resignat nasal i fidelínees llavis prins sobre una barba menuda i sota un front rellat de rugues uns orisblaus apagats i dolços d'aquells que sempre sembla que demanin clemència i havia d'haver sigut de bona estatura perquè ara corbat com era encara el sava força vestia de panyo negre, ordinari però net camisa blanca sense planxar i el coll una corbata de ceda, també negre amb tantes voltes que la darrera sols li quedaven els vecs per noar cobrir el cap amb un casquet de punt de taler rellat de blanc i negre i que el sava sabates de roba amb sola despervenya de primer moment resultava resalós i reservat fixava molt la vista com si li escassagés i sovint se colcava d'ulls, apretant-se el front amb la mà com si volgués retenir les idees o li flequejés el cervell però un cop assorcegat o convençut de la bona fe del visitant se tornava més amorós i expansiu si bé, sols després de molt tracte no es manifestava su caràcter en tota sa plenitud així m'explicava jo la poca popularitat que gossava entre sus comarcans els que tampoc ell tenia en gran concepte i la poca intervenció que generalment se li concedien la darrera popeia dels travocaires per més que vaig entendre aviat que n'havia tingut de molta el que hi havia era que a diferència de molts veterans el record de la seva gesta semblava sols despertar-li pensaments dolorosos o molestos que s'havia de fugir de conversar-ne després de repetir les visites acabi per congeniar en quan era possible amb aquell caràcter en fallonit pels anys i les xacres i separat del món per raons de salut i dins d'incràssia conversant llargament sobre coses de la terra s'amostrava admirat i fins en curiosit de més particulars aficions i cosetes que em demostraven una viva penatració i fàcil assimilació dels objectius que em guiaven era força llegit si bé el cèrculo de la seva alimentació literària s'arredeuia el repartori dels doctors i llegistes severins de 50 anys enrere i encara que darrerament havia paladejat alguna cosa dels temps nous, obsessionat sempre amb l'idea que estava en el darrer any de la seva vida i d'assimilar-se pensant que ja tenia prou lletra per arribar a l'altre món amb tot la seva intel·ligència era prou oberta per aplicar les petites qüestions que ens plantejàvem en criteri força just i a vegades ben original un dia en què estava més d'humor després de comptar-me alguns casos concrets o veure l'interès amb què l'escoltava acabar per fer-me mostra de les recordances que aquells temps guardava el braç esquer, mig baldat d'un cop de bala un altre senyal font de l'espatlla dreta l'agregamentia tot acusida amb uns punts que semblaven marcadins de drago i per fi, per remengar la pitrera de la camisa per reganyar el pit mostrant-me una horrorosa costura al costat del mugró esquer ara fesiu i en això el reu matrapat dormint a sol i serena les relíquies que conserva un cara del paludisme dels xerragalls i les cavernes baixes l'asma, fruit dels grans cançaments i mil penalitats d'altre mena que no cauen mai a terra i veureu quina vida he portat i per quin voler de Déu encara m'arrossego pel camí del cementiri se'ns assolirà mai el terme després, posat a la rusoladora acabar per descobrir-me son cor que era Déu vegades més lletjarat encara que el seu cos explicar com havia valorat s'educació seduït per l'amistat d'un company que el dominava com un bruxot com s'havia donat a la vida aventurera de la guerra civil seguida de la migració com havia de ballat a la vida dels tauls de taverna i de bordell o en si no s'hi havia rebutcat o en més per instint d'una punctritud innata que per sentiments de moralitat que el continu contacte de la gent perduda a la que despreciava per orgull o esperit de superioritat sense saber-se ensostraure per natural enconjiment li havia engendrat un caràcter retret i surni la falta de tracte amb gent que pensés o que cregués ho havia portat a concentrar-se creant-se una filosofia especial amb mires de sa pròpia individualitat i completament despullada del turisme comprenent que estava malgastant la vida dins un medi ambient que no era el seu i que li repugnava sospirava per una existència més noble i pel tracte de la gent unrada més no per àncies de perfecció moral que no comprenia sinó per un millor estar material com aquell que se n'entra a l'eclésia sols perquè li plau més l'aroma de l'incens que les bafarades de la taverna resistir l'embrutiment material com els gats se defensen de la brutícia, per instint però el seu embrutiment moral ha arribat a atrofiar-li fins la idea del bé i del mal el bé per ell era el que s'ajusta a les conveniències personals sempre que la justícia no hi tingui que dir i el mal el que l'escontraria el que l'esplau, el que lleve la tranquil·litat així s'explica que sona mica el sugestionés i dominés ha d'oferir-nos un orgull perquè l'ambient de corrupció en què vivien en aquell lli era favorable, era el seu propi i dins d'ell triomfava la superioritat de soningeni de la despreocupació i de la força corporal Poguer per fi sostreure-se amb un suprem esforç i tornar a casa, ferm en son proposit se relacionar amb gent com cal i creguent-se regenerat buscar-hi obtinguer l'amor d'una noia onrada però l'anticamic convertit en enemic mortal i més tard en què fer de bandolers li declararà la guerra mort combatent-se els dos a foc i a sang Serribalitats, ànima de la derrera popeia dels Trebocaires a carriaren sobre d'ell les gràcies contra temps i terribles desenganys i a la seva filosofia desproveïda de creències positives i farcides sols d'aguís machorc no li servirà res lluita mentrestingué força sostengut per la desesperació fins que, aterrat i abatut, el cap li flequeja i caiguen al més baix grau d'embrotiment moral i material del que sols naixi després d'una luptuosa escena que li obri els ulls de l'ànima posant-li el cos a les portes de la mort tot això ho compta en termes breus i concisos interessant-me encara més el que callava que el que comptava sabeu que això és interessantíssim? quina llàstima que no el tingueu escrit? digui jo escrit? feu ell ho voleu encara millor escrit? i mostrava les seves nàfres però no es morireu i el llibre es perdrà vol dir escrit en paper i lletres de mollo per recordar-se d'una època característica de la nostra història i per a medicina de les ànimes malaltes ell feu un gest especial d'espatlles fixada a mirar d'uns moments sobre els calaixos del cantarano i després, com repensant-se'n, mirant sus ulls malaltisos tot diguem i qui creieu que llegiria aquestes misèries al dia d'avui? quins són els malalts d'aquesta mena que vol engorir? tots se creuen amb salut per vendre a més, si jo en sé descriure pels altres ni els vells saben de lletra i els joves, molts d'ells més voldria que no en sabessin passaren molts mesos i quan ja me preparava per renosar a mes excursions anyals trobí la visita d'un subjecte que es digui Marmaçó de l'Albert dels Verdals d'aquí després de fer-me saber l'amor d'aquest manifestar que entre sus papers s'hi havia trobat un paquet clos adressat a mon nom per el que creia interpretar la voluntat del difunt fent mal amants obert el paquet amb tots els respectes d'aguts a la memòria d'aquí procedia resulta contenir tota una recopilació d'impressions, relacions de fets observacions i reflexions, totes elles de caràcter personalíssim íntim, per millor dir, plenes d'ingenuitat i fins moltes vegades de compunció més punyenta per la cruesa i pel realisme en què fets i conceptes eren sovint presentats No crec que un vení en fer més comentaris sobre el que baix meva responsabilitat a través que donar a l'estampa sols per justificar-me transcribleu alguns fragments de la carta acompanyatòria que es trobava al cap de la documentació, deia així Bon amic, quan rebreu aquesta jo ja dormiré al solelló sota els xipresos de la parroquial Déu-m'hi do bon son i vulga collir mànima amb ell, amén Ja quan un dia me parlar o descriure les memòries tingui intent d'umplius a les butxaques d'aquesta paperada resistir no obstant amb la idea de fer-ne un repàs selecció i ordenació Encara més, tocat un poc de la vostra dèria volguir les cavalles de la meva vida rebeure per darrerevolta molts d'aquells llocs que em foren tant familiars volguir refrescar-m'ho records, grats i esblaimats uns, com són nits d'infant i altres vius i punyents com d'ages a fi i d'empaltar-sava nova la obra de que ja inmentevo's na feia ereu En efecte, m'afiu passejar per uns i altres llocs i a poc tornava a casa llassat i enblàning més abatut que abans m'ha semblat almen que aquella terra patia del meu propi mal i que igual que mon cos s'arrossegava pel camí del cementiri Ja no és aquella terra jovençana i rumbosa com una núvia buscarola que jo havia coneguda Ses luxurioses oubredes van desapareixent destrelejades per l'artigaire estúpid i pel carbonex plotador de la ignorància i la misèria del propietari empaïtada per la batuda ha fugit també la fauna que abans li donava vida El santuari de la mare de Déu del món m'amostraran dins d'un exboto els ullals del darrer sanglar d'aquelles buscúries que morir llui tant en van munt canut en quals carn s'hi ferratjar com per avenjar-se de la destrucció de la seva nissaga La darrera d'Aina després de vegades uns anys viu d'Ifonadissa, per clotades i torrenteres un dia de neu serraulí ruñosa i palada pels anys i la misèria sota les tàpies del mas del pui s'obre la caritat de desliurar-la d'una vida tan emmigrenyada i xorca Les àliques imperials superen la parella que no tenia rival ni perion en tots els mons d'Europa cansades de pagar l'escot de llurs ous al sabi col·leccionista que havia ensenyat els buscarols de jugar-se la vida per robals i ja han pres comiat dels cingles de Talaixà Els isars ja fa temps que es guaiten sus antics quartels d'hivern les estes del Puigmal i el Canigó i els lloparrassos que no es l'endiren als mastins ni allús collars rablats de pues de ferro no puguem resistir la llum del sol que desentenebrava les lloperes s'aferen enllà i els que no acoberdits i fugitius morien menjant la bola com miserables gossos captaires sols resten allí immutables com llavors aquelles gigantines carcanades patentisant un etern miracle d'equilibri aquells espadats fora de plom amb les basamentes rosaigades per l'acció traïdora i sort de l'aigua aquells mateixos immensos còduls avalançats sobre de bengs com medalls d'inferni i aquells colossals morrotts de penya viva apuntant-se als uns als altres com proes de fantàstics barcos en combat uns caïruts i rogens, altres verdosos i negres que venen esperons de contorns epilèptics i recarregulats com renexta condemnat Cerca amb molts indrets com la carn carrablolla per sobre de l'os curcat i valit se redressa encara a potenta iofenosa la vegetació protestant de l'espuliació d'aquests víctimes de la part de l'estupidez humana fent més puny d'hora amb la frescó de sols colors la misèria i la soledat d'aquells llocs ferèstics Eus aquí com són trobada a la terra que guarda els records de ma jovanesa records que en mes llarguíssimes hores de trista soledat anava clavant en aquests papers amb l'esperança que així es deixarien en pau la meva ànima tribolada i eus aquí per quina raó no som vist en cor d'ordenals i repassals a com voria Més jo espero que vos que feiu tan glosa d'una terra que tants de sos fills hem malaïda boscos donable apena de rebres soleïades i greus fadigues per esbrinar els secrets de ses balmes i bores, afraus i arreconades prenent nota dels remors de les celbes, de l'abraó, de les cascades, dels cants dels oucells i fins dels lladrucs de les bèsties del bosc com de les paraules dels terrelloners que voltes no són gaire més que lladrucs de bestioletes potser encara hi trobareu com que us plaurà si no per enriquir vostra cartera, que digueu-vos però de més, vostra són talleu i cosiu a vostra obir més per si tinguessiu la pensada de donar al públic aquestes pàgines m'ho diteu bé si fórem allò en cara llançar-les el foc estan tan plenes de sang sang d'ullar de dolys d'amples ferides i sang d'aquella que regalim agotes d'un cor lletzerat per la desesperació i les secretats de l'esprit i és molta sang, potser massa per aquests temps de refinaments i de feminisme amb tot, heus a les aquí i doncs sóc advertit, si no us plauen, cremeu-les i fareu millor Fi del capítol Aquest és un enregistrament de domini públic per el LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà Mai com aquell any m'havia semblat tan trista la diada de l'aplec dels francesos a Sant Anil i això que a la matinada es presentava hermosa com cap altra el blau del cel s'estania com un bel puríssim per damunt de les singleres i el sol amb sosrats d'aurats acabava els tons briosos d'una vegetació frondosa frescament regalada per les pluges primaverals que havien abundosament avaurat fins a les arrels més fondes dels arbres centenaris de més a més jo portava el cor sedullat de amor i d'esperança me creien bona correspondència amb la Coralí la rombosa Molinera de Velázquez i de molt temps que tenia escollit l'aplec de Sant Anil per fer-me solemna declaració presentant els memorials en tota forma com la més escallenta per als prometatges que volien fer sort i malgrat aquests parements mai com aquell any m'havia pregut trista la diada de l'aplec dels francesos a Sant Anil potser la tristesa arrancava de la mateixa conturbació del meu esprit obligat a fer un acte que repugnava la ingènita cobertia del meu tracte i el que ens trobava per part de l'autoritat que altres maldecaps tenia ciutat que ocupar-se de mantenir l'ordre a la muntanya L'ocert és que aquella era de tristó i aclaparament se reflexava en tothom posat més de relleu per a la llibertat i per a la llibertat de la llibertat i per a la llibertat de la llibertat de la llibertat i per a la llibertat de la llibertat i per a la llibertat de la llibertat de la llibertat que es reflexava en tothom posat més de relleu pel contrast dels esplendors d'aquell dia de primavera Els venadors, arreglarats sota la pret de la rectoria se miraven melancòlicament al miserable agrapat de vianda que tenien allors peus com si per endavant calculeixen ja que les migrades ganàncies que farien les penals des de 3 o 4 hores lluny les taules de les viroyes i les cartes mostraven verges encara les enfilades de rosquilles i les estives de padafiga i per més que els buñolesses gragamallàven cridant fent rodar la guulla i passant-se les cartes pels dits amb temptadora rapidesa tot eren inútil perquè ningú s'hi arriscava la gent se mantenia apartada cobland-se en rotllos sols més tard començaren a arribar collades de jovent de vallet, oix i tortellà que més despreocupat o com si volgués posar bona cara al mal temps, valedrejava i reia més fins suscrits i riallades semblaven sortils i per força de la gorja i apareixien sonant fals en els àmbits de la General Fredó s'estava esperant als francesos que algú s'assejarà per les canals d'uja Aquests, com de consuetut, venien en professor seguint la creu perroquial de Sant Llorenys i les banderes grameals de dit poble i de la muga aviat aparegueren pel coll de clareoles i, com una torrentada, devallaren pel camí que serpejava entre les alzines i començaren a filarar-se per enbocar, una a una, la passarella del torrent L'espectacle era bonic de debò, però trobi que s'accentuava encara la nota de tristesa que era la peculiar d'aquell any La corruera força més migrada que de costum i encara els pocs que venien semblaven en àmitges barats apretant sols uns amb els altres com si també sin quedar-se enrere El tractat d'enfilar la passarella la creu de plata llançava brillants resplendors i la llenguada per en jaquet, que ja mig borratxo no sabia on posava els peus siguin de tem un contratem si el rector indignant no li fa allabar de les mans aprofitant l'ocasió per exonorar-lo del càrrec de guioner que de molts anys venia exercint ben indignament per cert, ja que era tan bèstia que sovint se descuidava la creu per les tavernes i hostals del camí passaren després les banderes que caiguen amb plexes llengüits que ni una led aire movia i sus endumescats reflexos esclataren vigorosament sobre el fons verd de la buscúria després passar majestuosament el rector de Sant Llorenç, vestit de roquet i estola amb sa venarable a caballera blanca caient-li enrinxos pels polsos i el clater seguiran els pavordes i progoms de les parròquies per sonòrdre i el riót d'en pol de la manera amb sa cara de fura rient per sota el nas com el diable amagat darrere la creu i després venien tots els feligresos, els homes davant vestits de fosc i de brusa negra els més i les dones també foscas i borelles llevat de llurs còfies blanques que semblaven un bol de papallones la campana de la Iglesia brandava tristament com si plores de l'aigua i espurugida així arribaren a la placeta de la Iglesia i després que els homes vagueren a algun trago i trincaran l'estil d'ells amb els resolis de les taules o amb els vins de què venien proveïts i les dones gastaren en tronges, prunes i arrosquilles algun xavos i altres peces menudes de moneda espanyola que haurien remassat durant l'any per semblant diada que l'Espanya se n'havia reunida més de la que era d'esperar de gent és que molt certament costava deixar la consuatut a més, a tothom movia la curiositat d'inquirir noves del món que elli no podien mancar a plegant-se gent de tants indrets diferents per l'ànies que tinc, els darrers fets alguns es cabotaren l'ofici i entraran a la Iglesia quan ja mossèn Jeroni anava parlant així No són pas les meves penes caríssims germans que em fan plorar No és pas la primera vegada ja ho sabeu que aquests fascinerosos han assaltat ma pobra vivenda i donat turment a mon cos buscant un tresor que tris de mi no he tingut ni somiat mai les meves penes, els meus turments les meves pobreses sacajades tot el que jo adeuen d'escàrrec de meus pecats el que ploro són els pecats d'aquests malvats que no tenen adeu ni els homes i cada dia el bruten la seva consciència amb els crits més esbarrifosos portats per la seva set de sang i dor pocs mesos fa de la troballa del cos botxinejat de l'infelix Bernol de Riu de Llots sense nas, sense orelles, sense ulls i sense dents que els malvats li anaran arrencant per fer-ne present a la seva família que no podia pagar-se un rescat dels horrors comesos amb les dones del mar rebassa i altres, m'hi assabeu vosaltres que jo i ara mateix fa quatre dies que aquests pobres hi ha ous de ridols ja ho heu vist formats al calamàs treps de l'allar que han tingut mort crudels sucarrats per a la sota i tot per què, fills meus, per no tenir feliços cincuanta miserables onces que els pobres ni d'haurien saber de quin color eren? I això passa a casa nostra entre aquests rostalls i singleres que sempre sembla que hagin de caure i no cauen mai per esclafar tanta multat a la refugi de sants, visbes, de monjos, d'hermitans i penitents, i ara, que tal de tota la mala gent que els pobles més surtosos forajiten escovatades i sabeu com és això? Sabeu per què hi venen aquí? No és pas sols perquè hi troben amagatallis, bones i buscúries que els posen a cobert de la justícia humana, no? Hi troben gent tan dolenta com ells perquè vosaltres teniu el cor més duque a les roques d'aquestes singleres perquè vosaltres que profeceu aquell malaït refrany que diu, la cor que no escala per tu deixa-la cremar, heu comportat que la guineu fes el cau a casa vostra amb tal de que el mal el fes al veí. Vosaltres heu continuat ofenent adéu amb vostres borratxeres, amb vostres pecaminoses farandoles, fent servir els sants per tapadora, ballant i baladejant el recés de bastantes ermites sota mateix de les llodrigueres on tal volta, mentre vosaltres ofeniu adéu si està basculant algun cristiatge amb la vostra, martiritzat pels sayons els quals qui sap quants de vosaltres ho heu fet de llocs. Més avui ja ho veieu germans caríssims, la guia ja no els respecta el suplut del cau, avui ja la temta la vostra pròpia isenda i cap de vosaltres, tant si la té com si no la té una onça, està assegurat de no trobar-se d'anques al foc a l'hora menys pensada. Les paraules del bon rector eraven com un gemagó sota les esvinsades irròneques arcades de la vella ecclèsia on la pobresi traspuava per tot arreu exalant un baf com de tomba que glaçava l'esperit. Al fons, adoçat a la pedra nua de l'Apsis, s'hi veia l'altar major, compós d'un retau la mig pollat, de columnes salomòniques carregades de fulles i reims que sostenien un parament de cornises, plantades i guerxes fent de cobricell un santaníol cam a curt inflat de robes com si el vent se l'endugués, davant d'ell hi cremaven 6 o 8 siris desgegermanats dintre candelers de fusta pintada. Sota aquelles arcades, fartes d'aguantar un traspol mig podrít que reganyaves s'allallar les teules de la coberta i formiguejava una vigarrada multitud d'homes, dones, vells i criatures que seien pels bancs per les llotoses marxes de pedra i per sobre les llambordes de terra des del presbiteri fins a sota el cor, l'espècie d'encavallada de fusta com un barrastral de casa pobra on s'hi pujava per una escala de barrons i era també farcit de gent. Eren pastors, artigaires, carboners, contrabanders, casos de la manera, saliurens i la muga, culleraires de tortellà, parcés d'oix i vegett i terrelloners de les masies i lloguerets de cinc hores de la rodona. Gent, bona part d'ella, quasi tot l'any fora de la llei per un o altre concepte. Si bé considero era aquest el seu pecat més petit, perquè no sé quins drets pot allargar l'estat sobre una gent abandonada a un propi valer i que no s'està posant en contacte. En contacte continua amb tota la porria que troba la salva guàrdia vivint en bona cama cada banda de la frontera i on, quan pot, sols hi envia per tot console dignes representació de gens avorrits de pare i mare que hi porten el baf de la corrupció de la terra baixa, unic influència de la civilització moderna que sembla tenir prou força per filtrar-se per aquelles esquerdes. Comblaven eclaparats i compongits, sentint sobre el cap aquella filípica, que aquella compassada com les gotes d'una xeta mal tancada, sempre amb el mateix to de veu malaltís i descolorit, igual quan ens deia germans caríssims que quan ens tractava de borratxos i d'alladres. És perquè trobàvem que tenia raó el pobre mossèn Geroni i quan el miràvem tintinajà sobre ses cames nafrades encara pels tions encesos que li aplicaren els trebucaires per fer-li desenterrar una imaginària olla d'úncies, que ja era la segona o tercera vegada que li ocasionava semblants de tropells, i el sentir-lo espassar-se tan ardidament sense tements els nous perills que s'exposava, ja que dintre poques hores no tindria qui l'emparés en aquella espantosa soledat, ens causava un viu sentiment d'allàstima i admiració. Les pereu d'abades germans meus, la justícia humana, continuava dient amb la mateixa escanyolida monotonia. És inútil que clemeu l'emparo dels forts de la Terra. Aquests no us voldran pas sentir. Són amb vosaltres mateixos podeu trobar consol i força per resistir i foregitar vostres enemics. Però aquest consol i aquesta força no els trobareu pas no us reconcilieu amb Déu fent bot de esmena. Recordeu-se, germans caríssims, del poble d'Israel, que quan estava bé amb Déu era fort i vencia els enemics, i quan s'apartava dels camins de Déu era vençut i portat al captiveri. Tot el seu ingenu parlament tirava la finalitat d'induir el poble a penitencia i apartar-lo de la corrupció de costums pròpia d'una comarca on, per les causes apuntades, ser persona honrada és doblement difícil i meritori que per tot arreu. Acabar l'ofici, i després de cantats pels francesos als gots del Sant Patró, la porta comença a agitar aglopades de gent cap baixa i mormolanta que es campansa per la petita plaça, d'un cop venen rodones o l'enfilava camí a ball en direcció del molí. Fora ja de la influència fúnebra d'aquella ecclèsia que apareixia una tomba i de la beu d'orrector que semblava així del purgatori, pronta vaig comprendre que aquella crida de l'ànima pesarada de Mohsen Geroni no havia acabat tan fons com era de creure. Tothom convenia en aquella rola i sobrava. Tothom comprenia que la situació de la comarca era ben trista, i que no havia acabat de fent-se a les escomeses d'una gent sense fren i llei. Però això ja els semblava que era prou penitencia, fent-se'ls idú, cercar-ne d'altra que per força havia de recaure sobre les úniques expansions de plecs i balles i sobre la vida ajustada a una moral força ampla de màneques. El desig de divertir-se començaves pornejant el jovent, vingut el més d'ell de qui sap on, de les malves d'un cementiri. Més en tot un aire d'ensopiment i de tristesa feia baixar les veus i les testes, donant predomini al pensar dels vells i gent reposada, inclinada, no deseirà per almenys aquell dia el pobre rector, qualveu dèbil i planyenta, tothom duia encara clavada al cervell. Jo també n'era d'aquest pensar si ve de confessar que des d'un altre punt de vista. Preocupat sempre per al transcendental cop que havia de donar aquell dia, m'esporogia el moment de rompre el class i m'esporogia més pensant que havia de rompre per les cames, o sigui, d'en Sant. Cosa que per cortedat de gènit i per no ver-ho fet mai m'enevitejava per la temensa d'un ridícul i una baraconya, que sols l'insentiu de la passió que sentia per la coralí, podia decidir-me fer-hi cara. Per això les corrents de penitència me venien com l'anell al dit, trobant que em lliuraven d'un mal pas i en tal sentit procurava convèncer la Molinera que m'escoltava distreta, més atenta a les pleasantaries d'alguns francesos que la festejaven que les meves incipides filosofies. Ell era gavatge, de part de mare, i havia passat molts anys al coral, amb una seva tia, i d'allí li venien moltes coneixences i consuatuts que l'aplec dels francesos li plavia de refrescar. Com fugint del veïnatge a la parròquia, tota la gentada s'anà plegant cap al planell del Molí, on en un sentiment s'instalaren també les parades de jocs i de fluteses comestibles a les que s'avocaran alguns jugant i bevent, mentre altres, cercant les ombres, s'edicaran a fer el repàs i tan bon punt satisfetes les primeres necessitats, s'ha trobat planell de nou plaer de gent, fent rotllos i comentant encara el sermó del rector. Per entre les veus confoses de la turba predominava la grasa i catxassuda de l'Ivo, mon amic i company de tota la vida, qui per sa força, per songar-ho en el vestir i arrum-ho en el convidar i, més que tot, per sa poca vergonya, era el gall de la garrotxa, majorment des que l'aplec de custoges havia batut en embolion, el gall francès. Doncs l'Ivo era el que rebifava l'esperit de protesta que, com un débil caliu, cobava entre les cendres de la General Tristesa. I ho feia amb el tomo feta de sempre i encara que les cíniques i respetuoses paraulades de primer no feien gran efecte en els ànims, més o menys conturbats dels buscarols, prodigades amb bestial perfídia acabaran per fer d'escloure els llavis i allisar els rostres malhumorats de molts dels presents. Els primers que l'ajudaren en aquesta tasca amb els francesos, capitanejats per el bretul d'empol de la manera que, ben apaixats i salvaguardats al llor terra, no tenien per què capficar-se amb les penes dels de part de sa de la ratlla. Com aquell feligrés del Cuento no ploraven perquè no eren de la parròquia, i si ve de primer que allaven per respecte, endonant-los i peu un dels nostres començaren com t'hi no hi toca, a fer gargemagar una ratlla i un violí que a post aportaven a menits, tot diguen en pol per reformar els arguments de l'Ivo. Com cal menjar i cal veure, cal dançar per a se desengordir i esvergir els melors. A la font del sant toparem la mainada del briquet. Valleu, bé caldrà convidar-los de l'espertinada. Doncs si nostres demiseles són pas en tren, bon dia. I aquell vellibotx s'atragava les mans tot fent grimasses. El seguien la bretolalla de vallet, que, si d'abans feien el considerós, per hipocresia fora, ja que uns amb altres n'havien fetes més que en pau llibert i capaços eren d'afrontar els propis trabocaires si a mà els venia. Els dos no els anaven gaire lluny. Els culleraires de tortellà, allavat de que foren capaços de sacajar el paradís terrenal si sabien de trobar-se bons boixos per lliure indústria, eren bona mainada. Més vivint fort del clos i a l'abric de les visites dels malvats, tampoc se creien obligats a plorar amb nostres ulls. I de la plec sense ballades, n'adeien engany de mitges. Cadàvem els del banyar, lliurona, bassagoda i ribelles i els buscarols dels serrats i fondalades que, com a més pacífics i més desemparats, sosteníem el posat de víctimes indefenses. Però dels nostres eren libo i algun acòlit seu, justament el que tocava l'ordre en aquella estúpida revifalla. En quan a les mosses, si vi totes se mostraven afligides i malmirroses, era de tema que no desitjaven, sinó que els les obligeixen a trencar els escrupos, per força. Diferent de mi, que em creixia el mal humor a mida que s'esveia l'aire de tristesa que, moments abans, semblava brigar-ho tot. Molt més encara quan notava que també la Coralí semblava que li ballaven les cames al sentir els escateinets de la gràlia, que, a mig de frau, preludiava balles en sisadors. Jo no sé pas de què es queixa, mossèn Geroni, exclamar per fi libo, com sintetitzant-se reflexions i tirant el bulto amb tot d'escaro. Ha salvat la gerra i han tret el poagre de les cames que ve li serveixen per predicar. Si l'haguéssim rustic com els guetos de ridols, ve fora pitjor. Vaja, millons, jo crec que, com menos, per l'alegria que ens l'hagin deixat cru, n'haurien de ballar una. Pots, Coralí, aquella grullera patutxada, tingui el resultat perseguit. Un tro de veus i rialades coronal Parlament de l'Ivo, qui, animat per l'èxit, s'ha tensat la Molinera i, prenent-la pel braç, mig de grad, mig per força, se l'enrossegar cap al centre del planell, seguit d'altres poques vergones que imitaren s'un exemple. Instantàniament rasonaren per aquelles cingleres els jamecs de la gràlia de crits, rialades i protestes més o menys fingides, n'assobreixia la veu plena de l'Ivo corajada pels xiscles enjuveçats de la Coralí i altres mosses com ella, fluixes de servell. Vaig quedar-me's pel mati tonto, sense saber com prendre-ho, allò que jo judicava com una traïdoria de l'amic i una desaprensió de la mosa. Llavors, vaig tenir el primer presentiment d'aquella l'Ivo seria l'espina que em picaria tota la vida. Fi del capítol Aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà Capítol 2 Era jo molt nin quan amb altres xicots del veïnat ens ajuntàvem a la palmada de Borés per arribar a encullar d'hi sempre tardants des del mestre a l'estudi del banyar. Entre ells eren els meus principals amics en Rafael del Pedralz, en Pep del Serrat i sobretot l'Ivo de Camp Parols. A mi em deien el picolí per menut i desnarrit, motiu que va quedar-me per molts anys, per més que vaig fer-m'ho sut i llarg com una perxa. L'Ivo era, si fa no fa, de la meva edat i des del principi exercir sobre mi un predomini que havia de generar en una mena de tirania. Jo l'estimava de debò, enamorat de la cara fresca i ofenosa de sus aires expansius i desembrassats i sobretot de la verba joiosa sovint desvergonyida. En nostres travesures de xicot sempre era ell qui l'armava. Més jo no sé com s'ho feia, calora del rebre sempre ens tocava nosaltres, fent-nos ell encara a la figa. D'acord, no en tenia gens, no es compadia mai de ningú i aquell remordiment que sentíem tots quan, en alguna dia blura, anant més allà del que volia amb algun company que sortia a masses galabrat, ell no el sentia mai. Encara hi trobava peu per desfer-se en brumades de desvergonyit. A la llei que jo li doia corresponíem temperament llonàtic, menjant-se amb un dia festes i l'endemà tractant-me amb un desviament que em donava pena. En pet del Serrat ben diferentment semblava tant sol·lícit de la meva amistat com jo de la de l'Ivo i si bé jo no li corresponia malament tampoc l'apreciava com es mereixia. En Rafael del Pedral era altre caràcter. Independent i després s'ajuntàvem nosaltres quan li convenia i quan li semblava bé ens plantàvem tota senzillesa. Amb l'Ivo no lligava gaire perquè era l'únic que se li rebalava fent-li cara si m'avenia. Un dia l'Ivo ens induia, a mi en Pep, a fer campana, per anar al bosque a cercar nius, donant-me en tenent de pujar un roure on se n'hi veia un al cap d'una branca prima. Jo però el dubtava, més ella excitava amb un amor propi tractant-me de covard. Deixa l'animal que cauràs m'acridava des de baix en Pep, que veia el perill. Però pogueren més en mi les xanxes i amenaces de l'Ivo que les veus del bon sentit, tirant el dret fins que es queixant-se la branca caigui, quedant estabornit al peu de la soca. El rebenir-me vaig trobar-me extès al peu del torrent, auxiliat per en Pep, que em refrescava el cap mig vedat, tant que l'Ivo s'ho mirava tot fent comentari sobre-me poca trassa de bastanius i, comparant la meva faci, el caure amb la branca entre cames, amb la d'un galàpet en estat. Entre els dos m'acompanyaren a casa. Més abans d'arribar-hi, ells s'esmonyir deixant per en pobra Pep les rebofades de la meva mare es faraïda de veure mental estat. Aquest fet m'ha produït un cert desengany, resolent apartar-me de tant mal amic. Més a les poques setmanes decorat me trobava de nou junyit a la seva ombra. Així seguir-em creixent. Els 15 o 16 anys semblava haver entrat en major reflexió manifestant desitjos de seguir la carrera clasiàstica, més que per vocació, per sostraure de les exigències de son pare, qui propietari de pocs i entre empats cavals volia enjuncar-lo al treball de la terra cosa que a ell li podia molt. El cas és que començar uns cursos preparatoris de gramàtica llatina amb el rector del poble, i jo, tant se val, induït per ell, vaig manifestar les mateixes intencions. Més tard, al seminari de Girona on seguir-hi amb alguns cursos, un i altre amb no gaire alluïment, s'en accentuant el caràcter de l'Ivo. Aprendia a dissimular per conveniència i a refinar-s'os instins amb un cèrbernis de cultura. M'hi jo, que l'observava de prop, veia bé que el fons del seu caràcter era un conjunt de sensualitat grullera i d'ambicions amb prou feines reprimides per les circumstàncies de lloc i temps. I sobretot per la carencia de medis, ja aquell, encara més que jo, feia la carrera en tota la pobresa imaginable, i en el terreno de la confiança esclatava sommal humor amb mil penjaments contra els qui eren o podien més que ell, desenrotllantesis que m'esferaien. Ningú, com jo, els veia i els classificava els defectes del meu amic, que arribaven a xacar-me del fons del cor cert sentiment de repulsió, sentiment instinctiu que no surava, ofegat per l'admiració i de l'admiració en predomini sobre si mateix, per virtut del qual arribaven a imposar-se la major part dels seus coneixables que el tenien en les controvèrcies, en les que per se sang freda per son laconisme irònic i per son atreviment els desmuntava tot sovint i com era prou ben musculat i fornit i no s'hi pensava gaire en reforçar seus arguments orgúcies amb sa força bruta i, a més, era oportunit xusot que el reconeixen tot que, en el fons, ningú el podia veure i ell pagava amb la mateixa moneda. Jo mateix li tenia quimera però una quimera estranya. M'indignaven sus defectes per quan deslluïen ses bones qualitats, sense fixar-me en aquelles poques que tenia li servien sols per tapar els defectes. M'indignava, sobretot, sa falta d'acord i son esprit bengetiu, que no perdonava mai el qui creia que l'havia agraviat ni després d'haver-li fet sentir el pes de la seva venjança. M'indignava però me retenia la creència que era jo l'única persona que tenia algun ascendent sobre d'ell. En això es devingué l'escalfament de la guerra caralina que porta una gran aferabascència entre els escolars, la gran majoria partidaris d'aquestes idees. Alguns, pocs, n'hi eren contraris. Un d'aquests era l'Ivo i, no obstant, me sorpré un dia amb la proposició d'anar a la muntanya. Fos pel predominí que sobreví exercia o per la benaglòria de l'efecte que vaig figurar-me que havia de fer entre molts companys que em retreien sovint que em tenia la butxaca. La creència que jo l'havia conquistat, el cas és que, contra el que mai havia somiat, vaig seguir-lo. Els pocs mesos de córrer-la ja portàvem galons. L'Ivo, sobretot, feia per son temperament infatigable i per sa sang freda. Però se li accentua més encara sa perversitat dins tins i sa falta d'acord de lo que empatia en amics i en amics. En certa acció, en què ferem recular la tropa, s'ensenya amb un pobre ferit en tals termes que provoca la general indignació. Fou exhonorat, però es queda tan tranquil com si res. Quan en Cabrera fou definitivament obligat a passar la frontera, ja havia tornat a recobrar sos graus. Encara a vegades me l'escampar d'alguns mesos per la muntanya, fins que definitivament ens vagarem obligats d'entrar a França. Allavors començarem un gènere nou de vida, abasats de la llibertat aventurera que tant temps havíem portat o treballar se'ns feia dur. Sobretot a l'Ivo, que l'avorria de natural. I jo, si bé m'hi hauria acomodat, de confessar que encara que de malgrat m'hauríem d'anar al carme rossegal llibertinatge de la vida dels jugadors i dels tauls. Quan després de llargs mesos m'imbala vigilància de la policia francesa que ens havia internat, tornarem a la nostra frontera i allí, a quatre passos de nostres cases que fins ens atrevíem a visitar de nits, ens dedicaram al contrabando, ajudant a nostre anticamí que ens refel, que el feia l'engross. Això ens donava bons rendiments si bé sense gaire profit els contribuïen a engreixar nostres bicis. Amb tot, després d'haver-me arrossegat per les clavegueres morals de les principals ciutats del migdia de França i Lloguerrets de la Frontera i de portar una vida desarreglada de treball i excessiu unes vegades i de gandoleria perfidiosa a les més, fregant-me amb tota mena de gent despreocupada, desvergonida i perduda molta d'ella, frequentant llocs on no s'hi veu amb més que els perdularis i els avorrits del món, el primer miracle de Déu havia conservat una certa inocència d'esperit que em feia trobar malament. Sentint-me com m'han menllevat en aquell medi ambient que no era el meu i on m'hi havia endut les circumstàncies i la meva cortedat de geni. Me mancava el cinisme del meu corruptor per combatre els maus humors que en venien en les hores de cansament, en què no en deixaven de representar-se amb les recomanacions de ma santa mare i les pràctiques del seminari. Quals arrels, per altra part, sentia de més en més sollevades del cor. L'avorriment del víscim a vinguer vans de l'enfit no per virtut d'una reacció moral, sinó com aquell que surt lleuger d'estómac i festiguejat d'una borratxera senzillament perquè els plats servits no són del seu agrado. La vista dels meus antics amics en Rafael i en Pep, que vivien tranquils a casa seva, donats a llurs cafès i ben vistos de tothom, m'asseduia. Majorment els plics d'aquest derrem inclinaran l'esforç per deixar aquella vida i s'ostreurem a les influències d'aquella mala amistat. El govern concedia un indú i vaig a aprofitar-lo per tornar a casa. L'hi bo, per a més que no sentia res de el que a mi enfrisava, perquè tenia el cor mort, feu-lo mateix. Siguin això per a mi una verdadera desgràcia. No obstant, posat a casa i enfainat amb l'endreça de la meva poca isenda, que d'anys anava de mal borratx, des de la mort de la meva mare, la influència que l'hi botxercia sobre mi es devingué més lleugera, contrabalançada per la bona amistat d'en Rafel i d'en Pep. El primer d'aquests havia fet bons negocis amb el contrabando engrós, pel que tenia especials atributs i ara els quatre formaren una mena de societat de la que n'era gerent en Rafel i arriscar-me en fortuna algunes entrades atrevides. Els primers temps l'hi bocullava i fins i tot fou d'aprofit perquè tenia bones condicions quan volia, però més tard, ja una mica revingut dels apuros en què el principi es trobava, s'agragué més sàvic al mestre i aviat comprenguerem que la nostra societat no podia durar gaire. Encara així i tot, tirar en bon temps, d'agut els esforços que per lligar caps fèiem en Pep i jo, que l'afís disolgué per un cop de geni d'en Rafel, que no era pas home per a gemolir-se les impertinencies d'aquell i encara que m'oferia la seva companyia, vaig renunciar-la, a veure cada dia més de la vida quieta i dels petits guanys de la terra. Màxime quan amb les ganàncies arremassades havia pogut tapar els principals esvorants de casa. Llavors, l'hi bo començà a treballar per son compte en el mateix negoci del frau i en ganàncies més o menys fictícies, arrumba ja, entregança descaradament a la vida lliçenciosa. S'ha fet un mal nom, més com es marçava diners, era de bon regent, es posava de la força bruta, s'afeia a respectar per tothom i fins era ben escoltat per les mosses que no es crementaven mai en pell ajena i això que el poble li tragué aviat per motiu les per bé, perquè així es caullava una peça de caça ben appetitosa, no parava de fer-li la leta fins a tenir-la. Per aquell temps, tingui lloc se celebra topada amb empolion de costoges, o gall francès, en la festa d'aquest mateix poble. I allí, per qüestions d'una mosa, anaven a cap girells. En polion, amb tota sa fama de brau, perdé la partida i deixo les dents en mig de la plaça. L'escàndol full tan gros que tots els balladors fets un embull s'apuñegaven mutuament sense saber el que es feien, no quedant a cap de dret. Aquell dia, l'Ivo s'afartà de malmetre gent a cosses i cops de puny, fins als gendarmes que tractaran de detenir-lo, reveren sa correspondenta a les altres. Però ho cridaven, ha retelèplicant, però pitofos com tothom no pogueren fer-se en senyors i anaren de pernes al l'aire. D'aquella feta, la fama de busca freses terrible de l'Ivo, creix que extraordinàriament. Entre tant, jo em creia un altre home. Si bé, infalís de mi no sabia sostraure'm del tot a la influència d'aquella amistat malaïda. Veritat és que, de les festes en els aplecs i en quan m'atentava la dèria d'una caseira, sempre havia de ser a reira saga de l'Ivo. En Pep i fins en Rafel solien ser de la seguida, més ells n'estaven ben guardats de la seva ombra. I fins me'n predicaven sempre. Però a mi el cor m'enganyava, me feia la il·lusió de que era jo l'únic que podia portar-ho a bon camí, ja que era l'únic d'aquí s'ho portava amb una estacions i recriminacions que per altra part, cap efecte li feien i que sovint me rebatia agravosament. Una nova virada de les meves afeccions tingui més força per desviar-me'n un poc. Estava fart de la vida de Salta Marges i d'anar demà al Borràs, sense una persona que cuidés de les meves intimitats. Havia de cercar dona, però no una dona qualsevol, sinó presentable i complís els bousis de monentorn. Les que la companyia de l'Ivo m'havia portat a tractar eren en general rebrecs de botiga, desperdicis d'altres taules o esquerros morals, nascuts i crescuts en el bici desviades de son destí, certs que de dona no en conservava més que la forma i la malícia. Sols alguna altra vegada havia trobat entre elles residus de bellesa i fins a romes esblaimats de virtuts ingenites, com entre la fruita podrida si troba de tant en quan algun mos de carn blanca i sana que en recorda la bona llavor, d'on procedeix. Més era tot tan revolt entre macules escaroses per d'ell que sols servien per deixar cert regus d'enyorança en la instinctiva delicadesa de sentiments que em feia compendre la existència d'altra mena de dones, més en harmonia amb els records de ma pobra mare, records desgraciadament masses mortuïts després dels anys transcorreguts des que les circumstàncies i el meu mal cap m'ensepararen per no rebeure-la mai més. En Rafel, poc aficionat a faldilles, repetia sovint que de les dones la millor era sol sola per llançar. El rector ens predicava que la dona és signa de pecat i el poc a vergonya de l'Ivo sostenia que morts els escrupuls totes són iguals. Però jo sentia una certa veneració per la dona de bon nom per lo mateix que n'havia vist estantes de rebregades. És a dir, per veneració prenia jo el que en l'ofons no era més que una duració per la vida del bon burgès. Ben apaixat per dona vistosa i placenta, rodejat de consideracions i benestar. Però em subseia passant revista de les que podien convenir-me que unes no emplavien per boges i recordar-me massa les d'altre temps. I les que no les trobava buscaroles i sense tracte, poc vistoses, o fleumes i fades. I per conseqüent poc aperitives per a Montpalladà una mica gastat per les picantors d'altres plats, mal que fossin aquests pocs del meu gust. I és de vinguer llavors que vaig conèixer la Coralí, la pobilla del Molí de Balasc. Un dels més enfeinats de la comarca. Son pare, era un tros de pa i sa mare, ja difunta, fa una francesa de la manera, de família modesta però molt considerada. La Coralí, des de nena, havia passat llargues temporades al santuari del Coral, d'on era manifestora la seva padrina, una tia de part de mare. Era llavors una moça d'uns 20 anys alta i ben plantada, de cara fresca i roja, n'haz fi i ulls vius, sota unes seies negres i mols sudes que donaven a sa mirada una fixesa encisadora. Sonfron era llis i net, un brejat per una caballera undulada i negra. Aquest detall la distingia de les de més noies del seu pràs, que duia el cabell llis i tibant, com clavat pel monyo a la clepsa. Seguint la costum francesa usava quasi sempre còfia, però no la ordinària com córrer de dormir que s'estila a la frontera, i ben tallada, com les demiselles de més terra endins. A més, som freqüent tracte amb els numerosos visitants del santuari francès, i havia donat un aire esparpallat que ajudat de sa conversa xamós i picanta, la feia obiradora. Tant bon punt la vaig veure, no vaig quedar emprendat. Aquesta és la meva vaig dir-me de seguida, deixant-m'hi caure amb tot el de l'ed un ànima verge. En son pare feia un negoci al pati del Molí, un brejat de teix, que venia a ser com una miranda sobre la riera on il·liscava l'aigua passada, després d'assaltar, fent núvols d'escuma per sobre el rodet. Allí hi havia una taula formada per una mola vella, i allí la noia en solia servir un repàs de pa i llangonissa o formatge ben regat amb ibert de qual manera cellava amb nostres tractes. Jo m'hi encantava mirar la cor a l'í, feinera i moguda com un esquirol, d'una altra manera, donant cap a tot, a la roba que repassava, al despatx dels perroquians, al graduador de la tramugia, i a fer anar d'aire al mosso i a la minyona, sempre en la mitja rialla els llavis i la contesta pronta sempre. Amb sa cara fresca i roja com una maduixa, són mocador de seda moradenca creuat sobre el pit i els rinxos de color de l'ala del cor, coberts com tota ella pel pulsim de la farina, talment semblava una borraina a la ràdia. A favorit pel gènere al Moliner, poc donat a exibir la seva filla, vaig guardar com un secret aquella troballa. Per altra part, en ella, les coneixences de part de sada a la ratlla no la tiraven, i com la missa la tenien més evidenta a la parroquia francesa de la muga, resultava que era poc vista i coneguda. Molt menys al banyar, on pot dir-se que mai posava els peus. Però més tard vaig tenir la debilesa de confessar-me'n amb meus companys i li bo, ja no parà fins a fer la coneixença. Un dia, a la festa major de la muga, vaig presentar-li i començava a lentejar-la com feia amb totes, amb aquell to de fina mofa pròpia del qui és llarg de l'ofici. I ella li correspongueu un garbo que s'hi posa una part massa tisfeia, ja que feia honor a la meva elecció, per altra no deixava d'inquiatar-me, perquè en veritat, el natural encongiment i cortedat de gènic m'havia, en cert modo, de la brutícia trepitjada en els temps de la disbaixa, tampoc m'afavoria gaire per sostenir el paper de galant, majorment en competència en gats vells com li bo. La sola consideració que aquella noia no era de la mena de les que tenia per conegudes m'infundia respecte, acabant-me d'entoptoligar la llengua sempre que tractava de xir-me de la conversa ordinària. Veritat és que, en tals casos, ella solia mirar-me d'una manera estranya, com si em llegís l'ànima. És reia com si li plegués el que llegia, més això era ben poca cosa per a finals drets que interiorment m'adjudicava sobre ella. En fi, que comprenia que si a la cura li donava per desitjar un galantejador de volada, jo em quedava curt. Després vaig tranquil·litzar-me, perquè en quan quedaran sols amb libo, no es cansava de posar-li tilles, i ella, per sa part, així que poguerem parlar-me, m'hagués dit... Quin gardeni hi ha d'aquell teu companyó? Se coneix que està fet a tractar sols enximples. Que es creu que totes ho som. A més, li vull un amic meu. Potser era jo l'únic amic que ell tenia, i si bé li sabia tota una història de traïdories, infidelitats i desvergonyiments, a mi no m'havia faltat mai en cosa gràvia. Amb tot vaig creure prudent fer un esforç per a xerir-me una mica, preparar-me el terreno, i esperar l'aplic dels francesos a Sant Aníol, com a diada la més apropiada per donar el sal mortal. Després d'això, per el que pogués ser, tallarien rodó l'amistat amb Rivo. Fi del capítol. Aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org. La punyalada de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà. Capítol 3 Les immenses cingleres que, com les runes d'un amphitheatre colossal mig clou en la vall diminuta de Sant Aníol, semblava que menessin a caure el damunt, i les buscures dels diners que s'extanien a banda i altra, des del repeu de les cingleres fins a les clapisses de basegoda, fosques com eren, pareixien les negres tapisseries que endulaven el grandiós templa on s'hi celebraven els funerals de les meves il·lusions. Però remorajaven les cristalines aigües de la Riera, que, depellant de les pantoses vacunada de Bruí, formen amancides gorges d'un Bertes Maregdi, enfilades les unes amb les altres per filigranes d'Argentina Escuma. Prou s'hi envirellaven els berns i castanyers revestits de novel·la fulla d'Umbert Tendral, i el sol prou remosejava matisant-ho tot amb els canviants de la lluminosa paleta, i fins als oucells xerrutejaven agredosament per les verdisses. Més jo no sentia altra cosa que el corcó de la geologia rosaigant-me les entralles, ni veia res més que les macros que el meu pessimisme començava dibuixant l'aube de la meva ditge. Desequilibrant monesprit, ja ha de ser preldonat a la concentració i a la tristesa. No sabia acabar-me a la jugada de l'Ivo, i fins coneixent-lo en la inocència de criatura gran no el conceptuava capaç de fallar l'amistat de l'únic bé amic que tenia, com si la lleialtat fos cap príncipi ferm quan no descansa sobre la novesa del cor. Però em podia acabar a menys la lleugeresa de la Coralí, tan complacent a sempre amb mi i tan carinyosa i expansiva en ses converses. Una mica drol i enjugassada, això sí, més prou entenimentada per recatar-se d'un jove de tan mal anomenada, després que indirectament bé li havia prou fet entendre plans que jo aquest dia portava. Tractant desvergir el mal humor i amb contorns de la riera vaig fugir del planell. Però al muntar un marge vaig topar-me amb el subcavo de Mossos d'Esquadra, un tal herbós, que havia vingut en quatre números més l'objecte de vigilar i mantenir l'ordre. Era l'herbós un gat vell, de patilles blanques i cara colorada, que desempeñava la seva missió amb absoluta consciència i ple d'amor per la institució que pertanyia. Si, semblant-se dels pels roges d'Amèrica, hagués tingut la costum de penjar-se l'esquena a la caballera dels enemics vençuts, de segur que n'hi portaria un vell enfilat. Però era home modest, poc amic de retreure mèrits propis i de conversa reposada, tot aposta per captar-se la confiança tant dels seus subordinats com dels paisans. I, segons obert, que no et balla les cames? Digue-l'hi veurem i el sol objecte d'aturar-me? No, no et tirarà mai per ballarí, digui jo afectant tranquil·litat. Ara me n'anava a donar un vol per esperar que els companys fossin servits i marxar de tornada. Doncs si no tens les més importants que fer, seu aquí, que comenem un cigarro. I em senyalava Set i el seu costat damunt de l'herba. La conversa no podia trigar en recaures sobre el plat del dia, els trobo caires. I em sap de nou. Vaig preguntar per entrar en matèria. O que corja, i estuntissa. Feu ella amb naturalitat. Si tu no me'n portes alguna de fresca, jo, que és cas, vaig respondre mantenint-me en la mateixa reserva. A casa estic a la feina i els companys amb qui he vingut parlen més de mosses i de caceres que d'altra cosa. D'allò de ridols no sé el que en saben fins les criatures. O sí que no deu estar sobre la petja. La cara se li ha arrugat el fer-li aquest retret. I després d'uns moments de silenci, digue. Ve-te aquí una campanada que repicarà a fondo. Jo, el saber-ho, vaig tenir una calorada que encara em dura. Rastres, l'afegir, tants com la vulguis. Però què en farem dels rastres ni fins de conèixer els llops si no tenim cans per atirar-los i damunt. Figura't que tinguis casament 25 homes a l'esquadra i quan he donat la veia a l'emportar mieres i a la garrotxa de baix, quin queda? Amb profeines he pogut reunir 4 homes per pujar avui. Fa dol de parlar-me. Aneu amb 4 homes per seguir quadrilles de 7 i de 8, tots els quals ja s'han jugat la vida per menys en cara del caval. I et fa consciència de passejar-los per aquestes terres on hi ha pena de vida cada girant de camí. Més no creguis que això de ridols, sinó que mal m'està al dir-ho per la pena que m'ha fet, me n'alegro per a vosaltres, que potser tocar amb vos el cuiro se vos anirà a la somn dels ulls. Ja s'ha dit quina filípiga més ben xafada vosaltres s'han dresat amb vosaltres en giròneguem matí. Ja em penso per el que veig quan ha passat a la fonda. Més pel camí que anem ja em vindran d'altres i els qui teniu 4 sous veus que holdran aureia drets. La guineu ja no té pas les crúpols de caçar a veure el cau. Bé, sí. És el que deien alguns dels companys al sortir de missa. Vens caldrà defensar-nos vosaltres mateixos si qui d'hauria de fer-ho té altra feina. Més qui s'hi posa davant? I qui són aquests companys? Veu ell interrompent-me. Qui voleu que siguin? En Rafael del Pedral, en Pep del Serrat, Libu. Rafael, bo? Pep, també bo. En Juan o Libu? Fins i fa tal que millor ens com vosaltres aneu ensemble a enseguir-s'hi. La rebufada anava principalment per mi i no va venir-me de nou i estava ben acostumat. És una mica drola i massa despreocupat. Vaig dir mig rient per respondre alguna cosa. Digues si es puc a veure all i me l'he intencionat. Feu ell tot sèrio? Sempre em sembla que aquest millor acabarà malament. Mentre se guanya la vida i les hores li vagin com ara. Sí, i tal. Endubalat fins a la nou del coll, ara mateix no viu sinó de la seva poca vergonya i de la poca li menen els acreedors. I ara, què dieu? Vaig fer-me una sorpresa que no pugui dir si m'ho va. El sop cava un mirant s'os ulls penetrants que s'enficaven a dins de l'ànima i el convence'ns d'aquella meva sorpresa no era fingida, digue'n-me un serdeix de desprecia i compassiu. Sembla estrany que tu, com tapi carbassa, ignore'ns això. Avui li vodeu dues vegades el que té. Però ell ve rompegi i gasta. Això és el que molts no entenen, i jo penso en tendromassa. Afegia el gat vell, arronsant les espatlles. Començava a fer-me càrrec de la meva estúpida inocència. Per més que no sabia explicar-me com a un home que en mitj dels atrebilismes de songe ni antipàtic per tothom no havia deixat d'espontanejar-se amb mi, trobia ocultat darrerament la seva posició. De moment, vaig assegurar un sentiment de gotx, semblant-me que era l'ívom en usperillós, pobre que ric. Més aviat reflexionant sobre els recursos del seu temperament atrevit i despreocupat, trobia que aquesta darrera circumstància en poc millorava la situació, en cas de que decididament pretengués la Molinera. És més, era de tema encara major frescura per a fer-se amb els cabals d'aquest tothom la feia pobilla. En aquells instants, com per a més endavinar els meus sentiments, el ball s'anava engrescant, acabant per prendre part tota la fadrinalla. I la rodona, en què giravoltaven l'Ivo i la Coralí, vingui a plantar-se el nostre davant. Bansaven el ball francès, espècie de galop infernal en què, al final de cada passada, són les mosses arborades enlaire, preses per sota les aixelles pels balladors de cada mà. I vaig haver d'amargar-me el trago amb bogida de riure entre l'Ivo i un xicotàs francès. Tiraven-ho una a una a la meva estimada, fent l'esurat dos pans sobre el nivell de les demés, amb una persistència bestial, com si me'n fessin present allà o volguessin posar prova la meva mansuatut. Ella semblava endreçar-me, des del pebes en què es veia muntada, mirades indefinibles que lo mateix podien ser coqueteries de mofeta que disculpes de noia vergonyiga. Enfonsat jo en mescabilacions vaig dir sense casi donar-me en compte, és un mala peça, cregueu-ho a vos. Ningú el coneix com jo. Ja feia bé d'anar-me'n desentenent, més d'avui endavant ja tindrem el pa ben partit. O bé el subcavo dirigir la mirada fina i penatrant, com un poc sorprès de la meva soptada declaració. Després, sonrient senzillament entre ses patilles blanques, digue tot girant al cap enrere. I farà santament, menyor. El que en l'instant mateix de contestar-me havia tret s'atenció era un lleuger refreg de fulles secas que sentia el vell darrere nostre mogut pels esclops d'enviolot, o boer de padrals, una mena d'escarni d'home petit, gràcia amb un goll com una esquella. Estava lli corvat amb el cap penjant i furgant amb un vestó la fulleraca. Que grata és aquí, escalaborn! Li cridar l'arbós en veu alta, com qui parla un sort. Busco monjoles, feu ell en veu de nas, fosqui rossegada, el sant al cap i mirant el subcavo amb aquella mitja rialla pròpia de les idiotes, que li feu posar de manifest dues rangleres de dents blanques i punxegudes com les d'un cadell. El bosque són les monjoles, cridar el subcavo i tenir les corrents abans que t'hi tiri amb una puntada de peu, mal sorgia. No li dic que no! Feu el beneït amb sentir l'amanassa i accentuant encara la mitja rialla, començar a retirar-se balancejant el cos com un titella, tot bregant per posar-se el barretinot suat que doia la mà ple, efectivament, de bolets acabats d'acollir. És un tros de carn batejada, digui jo, observar que l'arbós no ho perdia de vista. Sí! Contesta aquest. Un tros de carn batejada, que sempre el veuràs del peu de les rodones com si surges les converses. I afegir sentenciosament. Demul ris i de beneïts, que eran els dòmines. En aquell moment s'ha produït el tremoriment anormal que feu en un instant per a la música i desfer-se les rodones. L'arbós desapareguera al meu costat i no ho vagi més. Els balladors s'adirigien als vadocs preguntant d'aquest tractava mentre que les mosses, esmaperdudes, cridant-hi xisclants se remolinaven amb llors famílies. Aviats se sentien clares veus que venint de la riera cridaven Tremucaire! Tremucaire! Fi del capítol. Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 4 No n'hi havia, per tant. Els trabocaires, sí, però lluny. El sant el cap i mirant a la cornisa de la immensa singlera que envolta la ball, se vei una filera d'homes armats seguint el camí d'arribelles que voreix a l'espadat i s'obreix, mitj suspès sobre la vim. El pànic s'ha paivagat de moment, més la calma ja no podia tornar. Els capverts i la Jumenalla dels Francesos s'ajuntaren als vells i pacífics que acabat el rosari ja es formaven en professor a la porta de la Iglesia per reprendre el camí de les canals. L'arbós amb els seus Mossos ja era endavant i els comentaris versaven sobre si arribaria o no a temps per cagar-los-hi l'aventatge. Tothom anava ramat d'un mòdo més o menys vergonyant però tothom, més que de les pròpies forces, s'arrafiava d'alredós d'una bona companyia. Els d'arribelles s'acollaren amb els Francesos, en vanim d'emparar-s'hi per l'omenos, fins a la font del Sant, on començaria la dispersió. Els de la comarca de Bassagoda ja t'escaven a un, per entre els alzinars i castanyedes cap a les clapisses de Martanyà. Els de Montagut i Tortellà, seguit dels de Saderna, ja corrien rient avall com els de Talaixà, Oix i Bejet emprenien les marincoles del salt de la núvia. Els escadossers i toques tardants feien de tot. Un semblaven menacap pols lladres i altres se resignaven a fer grans marrades per fugir de llocs massaferèstics o anar a més temps ajustats a unes o altres colles. Els de la banda del Banyà i el Baral de la Muga, pòxima lavinguts, anàvem a l'Esbarriada. Alguns seguiden els de Bassagoda a fer el de Pedraals, decidit i amic d'aquesta mena de batudes, corregueu darrere els Mossos a les ordres de l'Orbós. L'Ibo desaparegué, després d'haver salvis darrere del Molí, agènceles amb el Gullut d'en Bilot, el Quifeia Grinyolà com un Godaï estirant-li les orelles. Jo no podia pas escollir. Doncs abans de que prengués determinació, ja l'havien pres a la Coralí la seva colla, aplegant-se amb els francesos, amb el propòsit de seguir-los fins al Palencot, sobre el torrent de la Cumella. Fins allà, l'onombrós de la comitiva llunyava tot perill. Més enllà, el terreno era descobert i conegut i amb quatre gambades serien a casa. Per a mi, la travessera resultava més llarga i representava anar dues hores de nit. Més això no em preocupava gaire, majorment no portant entre bancs que em fessin anar reparat. Vaig reunir-m'hi doncs sense dubtar, seguint d'en Pep del Serrat. Jo volia parlar amb la Coralí i em calia aprofitar l'ocència de l'Ivo. Era de tema que els francesos m'enradarien la troca amb més o menys intenció. Però passant revista la jovenalla lliereunida, no vagi cap que em fes el respecte de l'Ivo. Era en vaquet amb qui me les tindria a veure. Si com semblava, la noia el prenia en sèrio i si com temia, el vell molinessa deixava llornar per les aparentes grandeses de l'esperaver. De més a més, els francesos se separarien després de mig camí i encara me quedaria un bon tirat per aprofitar-me si no havia pogut abans. Trista situació, certament. Per qui ha preparat mesos i mesos una jugada que considera segura, veure's reduir i t'aprofitar els rosegons de temps que els altres volen deixar-li. Qui sap si per adquirir la certitud que el castell de ditge amb tanta fluïció vestit és tot per terra. Volia parlar-li, sí, però les grupades de fel que em pujaven del cor al cervell perturbant males idees i augmentant món natural en congiment me feien sempre mencar l'hora bona. Des de la rera guarda de la comitiva on ania Rauro, després d'algunes covardes intentones de bordatge, no perdia l'ull a la irosa pubilla que, saltironant pels pedroscalls i còdols de l'estreta via, no parava de garlar amb veu alta amb uns i altres, dels qui amb llunys retrets i blagues provocaven les fresques rialades. A unes vegades les sinositats de la marincola que seguíem ens posaven quasi frec a frec i fins en certs moments me mirava de tal manera que, despertant-me dolços records, me esvergi un poc les negros de l'esprit. Més jo no podia rompre parlar ni trobava la frase inicial de cap conversa, i ella, seguidament, a tret a s'atenció per les galanteries més o menys primors de s'os companys, tornaven aquelles bujarrament que al poc apena l'Ivo semblava haver-li encomanat. Així es traspassaran les canals i a la font del sant berenarem sense cap mal en contra. Poc després ens separaven dels francesos que, encara bon tros lluny, ens saludaven amb grans crits. A llavors ja em fau més fàcil arribar-me a la cura l'I, armant-li conversa de qualsevol manera i un cop més revingut vaig embastir el meu plat. Tens ben divertida avui, oi? No pas per el que tu m'hi hagis ajudat. Alça, noia, com t'hi veu dies, amb l'Ivo. Sí, noi, i sort n'he tingut fer-ho ella insistint en la mateixa intenció. El ballador que m'havia prefert s'ha fet foradís. Veritat que no m'ha pas fet falla. Està enxelat, el teu amic. Vaig quedar mossegant-me als llavis. El fusell m'atreia per la col·lata. Més encara volgui insistir en plantejar-me un capítol de càrrecs i prenent un aire sèrio, vaig dir-li ja t'asseguro que me l'has fet grossa, no m'ho esperava pas de tu. Ella tot es redreçava esclamant. I ara, què t'has pensat? Creus que era jo que t'havia de treure a ballar? M'estimi pas tan poc. I amb les ansies que permet donaves. Allà vos, obrint els ulls, comprengui que la noia no li mancava raó. Què havia fet jo per ella? Des que l'Ivo l'havia treta del meu costat mig a la força. En conegir-me com un mussol devorant en un racó la meva múria. I ella, què havia de fer? Quina major representació jo tenia sobre els que la galantejaven ni quines preferències podia reclamar d'una noia amb la qual cap compromís mitjançava encara? El cert és que m'havia perdut per cor de gènit, deixant-me avantatjar per un rival que em donava set voltes en la matèria i que per el que deduïa amb el seu garbó, un al dia i un al fer, que tant sovint arribava als límits del desbregonyiment, havia ja guanyat el cor de la Molinera. Vaig enfonsar-me de nou en una mena de desesperació sorda i em torpia a les potències fent-me més inept en cara per maior rehabilitació. Com si ho conegués ella, allavors, semblar complaure jugant amb mi, infundint-me una mica de curatge amb ses mirades per deixar-me caure de nou als pocs moments en el sot de la desesperació. Aconsellat per l'enveja i els gelos vaig voler desfogar-me contra el meu company bascant-lo com un viciós i un perdulari. El tema que ha presentat en Mònita podia donar-me alguna avantatge, mal empress, no servir sinó per posar el descoberme a poca trassa. Mira que té les ungles molt llargues i les noies que s'hi tracten acaben per donar els senyals. D'això, no te'n posis pas cap pedra al fetge. No són pas com testeus. No es pungui ella frescament. Ja sap qui les fa. I en quant a mi, ni ell, ni ningú, cobrar-li d'ensenyar-me les ungles. Perquè els hi arrancaré. Som com les noies de l'Empordà. M'ho mirar i poc tocar. Com més petit i d'eficient m'aconeixia, més me sentia robat per aquell temperament viu el que no podia acabar de classificar i que em seduïa amb l'atracció misteriosa de l'un conegut. Anava amb els dos al cap de filera, ella davant meu, amb el cap al lluint la immaculada còfia, que, tapant-li el monyo, deixaves cap entorn de somfrón com ratx de flames, les crespades vadies de sa caballera negra. Un mocador de coloreines cobrint-li coll i pit, li queia sobre el jipó de ballut negre, de sota qualsevol d'onets narrajava la sobrefalda blava, trossada fins a rand dels genolls i apuntada al darrere, deixant-hi el descobert la faldilla de violons vermells, de just la que... que els sats d'airosos sabots a la francesa jugaven uns peus lleugers, sortejant, en pas ferm, als entrebancs del camí. La llum crepuscular, caient a plomada de dalt de les singleres, feies ressortir els contorns de sa figura sobre el verte amb ballutat de la buscúria, amb una certa austeritat de línies que ajustava més majestat a sa persona ja de si prou acabalada. Aquella visió obsessionant-me amb el convenciment que era un bé de Déu que m'escapava per la meva pocadat i per la mala obra d'un company de tota la vida m'oprimia el cor, produint-me un sentiment de desconsol, com el del nen que veu escapar-se-li l'ocell que tenia a la mà. Amb un cert esborronament vaig adonar-me que arribàvem al terme del camí on d'hauríem separar-nos. Apressant el pas vaig atençar-me a la noia i allargant el coll com un captaire, corali, si t'he graviat, perdona-m'l'hi digui, però d'hauries ferma marces d'escoltar quatre paraules. Ella relincant-se una mica i amb un to d'aveu bastant indiferent feu de resposta. Mira, ja saps on estic, de dies la porta de casa és sempre oberta. És que... no voldria parlar-te davant del teu pare, ni tan sols que ell m'avagés. La mitja gira escursant el pas i amb un somri indefinible respongue. Mireu el gat amb aula, ell que em deia que em malfies de l'esperbé. Jo crec que tant res de bo sou l'un com l'altre. Feu com el sant Cris del banyà i el dimoni de Font Freda, que tots són d'una mateixa fusta. Si m'hagués donat una bufetada no m'hauria pas fet tan de mal. Completament desconcertat vaig estar a punt de sanglotar. Per sort la mateixa escuïçó de la ferida m'ha portat la boca algunes paraules inconscientment aixides del cor. És que jo no sóc capa per ver, corali, a més t'estimo de debò, creues-ho, i quan s'estima no és molt mal. El to han congoixat de la meva veu d'haver fet-li algun efecte perquè em tornar mirar i aquella mitja rialla entre mofeta i compassiva s'accentuar amb un deja especial que no trobi gens mortificant. Si tan bones intencions portes, diguei al cap d'uns moments, no sóc pas borda, intenta'm el pare. No me'n desafujo pas, vaig contestar un poc revisculat, i estic de parlar-te sense que ell ho sàpiga. Ella m'ha dit alguns moments abans de donar-me la resposta. Després a mitja veu i sense mirar-me, digue. I me creus, després de migdia, tinc d'anar a collir glants a l'Alzinar vell, a sota els cingles. Doncs ens veurem a l'Alzinar, li deia poc després parlant-li de frau, en el moment de separar-nos. No t'ho segur, o fill? Responguem veu més alta i amb una indiferència que hem deixat glaçat. Ja era molt tros lluny que encara em veu de coll que es canviava dits i retrets amb empep i els altres de la colla sense que n'hi hagués un sol per mi. Una de freda i una de calenta, me deia jo, des del fons del descoratjament en què de nou havia caigut. Sense energies per adominar o dissimular mes impressions, caminava calladament, ajè les converses dels meus veïns sense donar-me, quasi, que una sí, dos allà, se n'ha repartint la companyia amb pep quan ja era negre nit. Aquest bon menyor i excel·lent company també era un poc donat a la vida alegre, més per efecte del seu temperament juillós que per vici. Algunes vegades excedia en la beguda però tenia tant bon vi, cantar els casos, més que mai, manifestava-se un caràcter bundadors extremant les mostres de la seva amistat o del seu agraïment per qualsevol fotesa fins a fer-se en pelagós. Aquell dia en tenia un punt per saber quines eren mascavòries la donar per consolar-me, desfensa en penjaments contra libo i fins a la coralida arribaven les seves flingantades, tillant la desbujarrada i cap de per dals, manifestant la seva opinió de que seria carn per les perver. Poc sabia ell que amb això el que feia era enfonsar-me més l'espina. Passaven per sota les parets del molí de la frau, que amb tot són aspecte precisament per això era un dels casinos buscarols on tot sovint s'hi aplegaven contra banders, travocaires, carboners, carrabiners i altres perdolaris de tota lloreia que amb l'excusa de vigilar, pactar i contractar o li quedarà contes, jugaven fort per quantitats que molt sovint anaven a les butxakes de tots, menys a les dels que havien firmat el rebut, tocant-ne sempre a la suposa, una bona part pel Moliner, una mena de sagristant veu de família més mala que abricant. Sentir-me dins remors de veus de l'escampemna deduir que hi havia espallonada, per anar-se'n sec i proposant-me d'entrar-hi, vaig manifestar-me en contrari, doncs aquella repugnància instintiva que per a tals llocs havia sentit sempre, fins quan era perroquiar, s'havia accentuat molt als darrers temps. I majorment aquell dia en què no em sentia d'humor per alternar amb ningú. Jo me'n vaig a casa, vaig dir-li tirant abans. Què és cas d'això? Feu all prenent-me el braç. Mira, si tires abans, jo no et deixaré pas perquè som amics, saps? I jo pels amics, saps? Me'l perdo, però creu-me que no convé agafar el son amb el que ple de pensaments tan negres. Cal esvergir-los. I per això no hi ha com una bona trucada, creues-ho. Jo em protestava ferm i ell tornava. Doncs no jugarem, només veurem qui talla i després em passarem un glòpia avall. Perquè avui saps, jo no et deixo fins a mucar-te el llum de la cova, però saps, tinc la boca seca. La ingeni de debilitat del meu caràcter, més que la carinyosa insistència del meu company, m'ha fet accedir. Veure un glòpia i tocar el dos, eh? El cop de puny que va donant peps sobre la porta va semblar-me en obstant que tomba javes sobre la fossa del meu passat i que, reviscant els records d'all interrats, m'adonaven la benvinguda. Fí del capítol. Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org. La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 5 de Junts per Catalunya. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Fí del capítol. Una tuta amb sostre de sota-taulat i traspol de post-squerxes i mal empalmades, que grinyolaven sota els peus. Lleixes, plenes de gerres graxoses, rastells de pans, penques de cancel·lada i tota mena d'objectes més o menys comestibles, indefinits, bruts, negrosos i plens de floridura, mig tapaven les mal rebossades prets. Casi tota la llargada de la peça venia ocupada per una taula de fusta graxosa, amb dos bancs a banda i banda per a uns dels entallats. En aquells moments aquests eren quatre, que estaven fent-la, amb tota l'efició que la cosa es mereixia. Si contra gust hi entrava, amb quin del·litori arreglat, si m'hagués adonat a temps, que el president d'aquella honorable quadrilla era el mateix ibo amb persona. Boto la cabra i don'n sortar al picolí. Aquest antic motiu solia ressuscitar-lo quan volia molestar-me amb ses humorades. No tinc una grossa alegria a fer, perquè em temia que t'haguessis travocat a la gorga de Balareny o que t'haguessis estimbat per les clapisses de collrotx tot fugint dels d'embriquet. Que sap on, però ara, m'hi jugaré una orella que ha seguit el rastre de la cura li per les canals, oi? Amurri, quin fart en sumar-hi ura t'ho hauràs fet tot re allà. El seu to de mofa m'ha posat dos dits d'esclatar, però no tenint humor ni per enfadar-me vaig decidir parar ferm, però resola no deixar-me vencer per l'amurria. Ens ajuntàrem a la partida. Estava de bones i començia guanyar seguint a l'Ivo, justament a qui tocava quasi sempre per a taula. La rancúnia que començava a sentir contra el meu amic era de tal mena que ara el guanyar-lo m'acontrariava. La seva amistat m'apasava, però tenia la seva amistat perquè sabia del que era capaç. Per això hauria sacrificat-m'os guany, amb la temença de distanciar-lo més i portar-lo a pitjors extrems. Més ell, donat d'una sang freda i d'un predomini de si mateix, superior als meus, com més perdia, més creixia som bon humor, aparentment, eu, perquè no m'hi enganyava, comprenent que la revenge no podia mencar en una o altra forma la més mortificant per mi. Mai he sabut fingir i la disfressa de bon humor que havia adoptada havia atmafeu traïció, començant els nervis a pudar-se de mi. La flema d'aquell home em desesperava, i sobretot, sa insistència en maldar sobre el tema de la corali, m'allunyava tot esperança de tranquil·litat, i el meu temperament de bon jan, enamorat del benestar que havia cregut a solir, se revoltava inflat d'egoisme, contra l'amic que així m'albaratava els meus plans i el qui de tan bon grat aguera sedic tots m'os guanys com l'hauria vist morir de mal de ventre, en tal que no vingués a embullar-me al marro. Els companys proposaran una treva per fer un bussí, treva que jo hauria ben aprofitada per fer-me fonadís, però el d'acord de jugador afortunat m'obligava a aguantar. Doncs si qui teniu a la cuina que no vulgan passar-hi, digue-li-ho, dirigint-se al Moliner, que el moment de posar el pa i vi a taula li havia xiuxiuejat calcom a l'orella. Un matrimoni de lliurona que ve de marrada del corali se li ha fet fosc. Co, co, exclamar aquell, després d'un moment de pausa i d'extendre la mirada sobre tots els presents. Digues que ja poden entrar, que aquí no hi ha ningú de més, però que entrin de frau. Voleu dir fer l'altre ronçant-se a les espatlles? Seguidament se dirigia a la finestra, obrint-la per atreure el cap en fora i fer un xiulet. Després enraonar algunes paraules que no es comprengueren, afegint al final en veu més alta... Jau, jau! I més tard, soví el soroll de rimar una escala a la paret i els breus moments saltaren per la finestra dos nous personatges, que el dibuixar-se sobre el fons negre de la nit, ferits per la grugenca claró de la llum que penjava d'una viga, amb els genolls arrant de la barba i arrapant-se les pulseres de l'obertura, semblaven aquelles figures estrafetes que sovint se veuen esculpides en els frisos i capitells de les iglesies romàniques. Fins lliure aspecte terròs, tan indefinit de color com de forma, ajudava d'als i l'assemblança d'escalaborns de pedra vella. Bona nit, jovent! Digue el que anava davant, el salt a terra i dirigint-se els qui contemplava amb la maniobra sense parlar. Una neu tan de matí i rat espinyades, exclamar per tots libo. Feu l'altre enfilant una ganyota, després d'allembregar tots els presents. On vols que anem? Ara veure si matem el cuc i després la nostra feina, i vosaltres vinguis tirades a l'orella del gat. I tots són trufos, llambos matí. No, que ara comptava amb els caïrats del sostre. Digue l'altre amb el porró a la mà. Segueu que sereu dels nostres. Se seguiran més no al centre de la taula i d'esquena a la porta, on se'ls feia lloc, sinó a l'extrem, tots dos de costat hi arran de la finestra per on havien entrat, la que deixaran ajustada després de llevar els llocateus que el Moliner havia posats. Se desperdaren a mitges de llos mantes, i uns bestials trabucs caduien o retingueren entre les cames. L'un era vell i begut de cara, però ferrent, duia un barrell llostros de tant suat, sense forma ni color. De sota el que naixien va dies de cabell groguent que es fonien en alguns indrets amb una barba de pam blanca i groga, que després de menjar-se la mitja cara, li queia del tot viciar de cap a l'esquerra pel fregadís d'una bufant de roja i bruta que tenien roscada al coll. Uns ulls petits i gris us li agrimejaven amb lluïsors de murri dins d'unes conques fondes i un nas de punta carnosa tan ampladaral com de baix, se mig perdia entre l'ambull d'un bigoti de tots colors, que xalejat i fumat, que en brossant-li la boca, se'ls donava així del que no d'una pipa ronllosa que semblava dur la soldada a les dents, ja que ni pergar-la se la llevava. El seu company no per ser més jove resultava menys festigós. Duia un barretinot de color de cirera podrida, enfonsat fins a les orelles. Una barba verja de navarro i de pinta, del color i forma d'un fregai d'aigüera. Un nas d'oliva baix de pont i cargulant-se sobre una boca bífia, nua de bigoti. Sos ulls, d'un blau desmerxat, fixant-se en una inconveniència com de criatura des de sòtons frontals avoltats en extrem, donaven a s'afasomia una certa marca d'estupidesa, siguent un luxucant que sa boca dibuixava una mitja rialla quasi per pètua, mitja rialla que a moment s'accentuava com si precedís la manifestació d'una idea que no esclatava mai. En quan el trajo, en dos anaven igualment bruts, amb la roba emplastada al cos per l'habitud de no l'escollar-se. Ja que calces de ballut, que els sons de cuiro ross, sabates fulrades i el coll, a més de la manta virada de blau, un cerró de tela crua, com els cuzen els pastors per les provisions. Com a moment, a més del ferest actrabuc, doient a la cintura, entre altra farralla d'us incomprensible, a primera vista, uns grans ganivatassos de doble molla. De gana en tenien un i altra, i sense fer-se pregar, s'agafaren els recaptes que els hi fau presentat i menja que menjaràs, l'un callant sempre i l'altre no callant mai. Fa gana la vida de lladre, veritat avi, deien sort na libo, que es complevien fer-lo parlar, i jo no sé aquests senyors de la terra baixa que a vegades convideu a passar temporades i d'alt, perquè es queixen tant. Si jo crec que la verdadera excusa de no esquitxar les onces, és per a mi que s'hi troben entre vosaltres. No me'n parlis, home, si a vegades ens aficionem tant, que quan els ve el rescat no sabem com despadir-nos. Responia a l'altre entre ganyotes de murri consumat i posat a la rossoladora de contacuentos desagrestats, apuntava detalls d'una cruesa tan bestial i bé feia riure els altres, a mi em feia venir pell de gallina, més encara per el que endevinava que per el que es referia. Els sofriments murals i materials d'un captiver hi ha passat entre les basardes de la més espantosa soledat, dins de cavernes d'autòmics ignorades al fons de gorges esgarrifoses o d'imperatables buscúries. L'espectacle continua d'una naturalesa salvatge i despietada, amb la sola companyia d'uns guardes més salvatges i bèsties que els llops que allí mateix ho dolaven havia de produir per força efectes desestrosos en la moral dels infalissos sagrastats, gent de posició més o menys acomodada que es consumia entre terrors i tristeses, mesos i mesos, esperant-hi un sucors que el mateix els podia portar a la llibertat que la mort al recordiment de les seves tortures. Les famílies que no podien reunir les fauloses quantitats que els travocalles exigien, a vegades intentaven el rescat per la violència amb el que comprometien greuament la sort del pobre pres. I les que podien reunir-la se trobaven sovint entre bancades i fins castigades per l'autoritat que se mostrava ofesa de que es compres a preu d'or una llibertat que ella era impotenta per se'l va guardar. I els fascinerosos, qual interès no consistia a pas entretenint definitament a les víctimes que constituien per ells molèstia per ir continu, apretaven el cargol perquè el suc regés aviat. El sistema era torturar-les posant-les i després al davant ploma i paper on hi escrivien pàgines orguroses sucant sovint aquella en la sang de les pròpies venes. Si això no raxia, les víctimes eren assassinades o abandonades al fons de les cavernes on morien de fam i de sed. O ben alguns casos, els parents i les autoritats començaven a rebre per conductes desconeguts en osos tallats del cos viu. Pocs temperaments tindria la robustesa física que calia per resistir a tals martiris i menys esprits encara la fortalesa i cristiana resignació necessàries per mantenir-se sense sota el pes de tals commocions. Molts, perduda a la raó, tornaven com idiotes. Altres, embrotits i degenerats com bèsties, queien les més baixes misèries humanes i alguns, presos d'una mena de fascinació estranya, seguien com gossos als seus butxins fins quan aquests els rebotjaven. Així se compren el que explicava aquella bestiassa de l'avi, de la complacència del que no engecells, i per divertir a la quadrilla dançava tot nul ball de losso, marcant-li ella el compàs tocant amb el mànec del punyal al cul d'una paella. O que un ric propietari de bona bàscara en una de les borratxeres se lioraven als bandolets al fons d'un bosc on hi treginava llurs begasses de perpinyai de figueres, se lliurés actes de tal de generació que ells mateixos necaran encantats i sorpresos. I que l'infel·lisme sort de Darnius, el mateix quals nars i orelles figuraran com a peces de convicció en el cèl·labre procés de perpinyar, un dia en què la partida calmanava fos sorpresa pels Mossos de l'Esquadra, no tenien que fer per salvar-se més que deixar-se caure en braços són esmunyir fugint corrents darrere als seus botxins igual que les ovelles quan fascinades pel llop se desfan de la pila corrent darrere d'ell voscandins. D'això, d'aquestes aberracions de la naturalesa humana, malmesa per l'accés del sofriment i per les sagarats de l'esperit nadeia aquell bretol afició dels sagrastats de la seva companyia. Fi del capítol Aquest és un enregistrament La punyalada De variava ireda Llegida per Joan Cujolà Capítol 6 Contrariat i esborronat per la diabòlica verba de l'avi i per la complacència en què he escoltat, però travint-me menys que abans a retirar-me, ja que en aquella circunstància s'hauria pogut donar amb afugida la interpretació d'una traïloria, seguia capficat i sense prendre pare en la conversa que anar-ho segant-se fins a parlar en els temps presents, que eren de mal all, segons aquell, que fins a les hores havia parlat dels temps clàssics del bandolarisme. Ara sí que, per el que dona, mala guanyada pell que s'hi esposa. Abans era un gust. Jo havia vist escobrar leucentes onces, totes d'un pic. I ho les teniu, ara, aquestes onces? Interromper libo, em son posat de fumeta. L'avi, tot que l'enfoca la pipa, li claveu l'ullada i fent una ganyota respongue. Tens raó, noi. Lo que jo, tant de tinc com de tenia. Més no s'han perdut pas per tothom. Hi ha prou que em van bé i no pas dels que encara tenim la pell en remull, sinó altres que per si el tat rompegen. No cregueu pas això, veia l'altre. El nostre rector sempre ens predica que el diner robat no fa profit. No fa profit, però ajuda a passar. Pel de més, ara és una misèria. Per una onça mal comptada ens hem de trencar el coll. S'arriba la feta del dia de l'assassinat de l'infel·lisme a trimoni de ridols. Ja veieu la feina als travocalles d'avui al dia. Molta fressa i poca endressa, digueu d'ell amb una ganyota de menys preu. Aquí a l'Ivo trobar peu per fer gala de soncinisme en competència amb l'avi. Racoi, quin xiulets devia fer l'avi amb el açucarrabo tan grasa com era. En sí que tant s'acalló devia cremar com un buscall de pènol. Tots rigueren per el rotx semblar que anava a protestar-ne, inflar la boca i després de treure molt de vent com una xeta que s'estrena arribar a dir i eren pas naltros. Per fer el pas als nostres, corrompura l'avi en posat de menys preu, com que comenta un negoci esgarrat, aquell bèstia de l'esculpè que d'un pet nafacen esquerdes. O que vaig dir-li jo, què n'has acabat d'aquesta machada? Que tu cregueres mai que les poguessin tenir arreconades sent dunces aquell pell de carcamals? Ja pots anar a caçar-les 10 canes sota terra si cap naquina d'unse per aquesta garotxa i el que la tingui no és a la cua. I, a més, home, la guia no deu mai fer mal a prop del cal. Aquesta fola, una seu fúnebre que li menesqueren a l'avi aquells infalissos butxinejats. Cançó de llarg i de burri. Li deia a l'Ivo, mirant-se'l de fit a fit, em son posat de poca pena. Solsament per haver arribat a ell dins del vostre ofici, me deixeu previ. Contesta sí que me n'esquè els donors de llevar-se la pipa del morros que es copia a terra. Mira, en 50 anys que fa que corro que n'he vist de totes i sóc viu gràcies al gloriós Sant Pau de Milany, que algunes d'onzenes de civisme costa. Però et dic que mai m'havia vist tan avorrit com ara. N'he vist tapat a molta de gent i de la bona, en plana de moll, per un brau. Els felits, el sagal, els llorens de bejet, els espinassos i altres que feien tremolar la terra. Però sempre que em queia un se'n el sap un altre que li feia la pols. Més ara ja fa temps que no tenim qui valgui una pipada de tabac. Amb briquets, escolpers i gent d'aquesta llorella no es va al lloc. Ja és prou si es fa la biobila esperant l'hora que l'un li vull dir la truita a la cendra. Si no sou més que una colla de cullerins, fer-li bo, enganyota de l'espressi, com per fer-lo enradiar. Els rocs començà de nou a treure vent, més l'avi, sense afadar-se i amb un cayent de mirada que llavors no vaig ben compendre, responguer. Poc a poc de gent no em manca i ben decidida, a fer de Déu. Lo que ens manca és un home de grape i de lletre, que sàpiga comandar i barrinar, un home de pit i empenta i un home de rotllo a qui convingui. Creieu que encara té sang a la vaca? Doncs de Déu, un home com l'Espinàs Gran voldria jo. Allò sí que era un home. Allí sí que hi havia pit i brazo i xulla i verba i tot el de manasté. Me l'ha guanyat home que ens el pal·leixi en tan aviat. La presa d'en Salari que la missa major de Llovera ningú fora d'ella era capaç de fer-la. Mireu-s'hi que entre un poble. De més de 100 cases. Ficar-se a la iglesia plena de geni. Aquest buit, aquest nou buit fent una encordillada i amunt. Qui més ho fa? I la catxar-se d'aquell home. Figureu-vos que mentre uns guardàvem el forat i els altres fèiem la tria el presbuiteri posant-los boca a la rossa se mansalta la tròlem i està baix un predicot que mai no voldria la millor. Un home així és musical. I aquest home, jo conec. El Livo sembla contrariar-lo aquest tirant de conversa i mirant-se l'avi, així, com dient-li comta que hi ha robes tèsa s'apressar d'esviar-la. Jo també ho conec. Parlo-vos-vos i posaràs els peus a rotllo. Deixeu-ho fer. O si no, pregunteu en aquest millor senyalant-me a mi, que li és gran amic. Livo volia fugir el cos si no trobava tema millor que carregar-me de nou al mort. El bonhora tornava. Els molts motius de múrria que jo portava sobre per causa d'ell s'hi ajuntava la ràbia i la vergonya de l'ho desahirat de la situació en què em trobava per madabilitat. Perquè, llavors, començia a comprendre que aquella visita dels Trabucaires no era casual, sinó preparada, explicant-me també el per què de la desaparició subtada de l'Ivo a Sant Aníol. Me trobava nerviós i a punt de reventar. Els Trabucaires me miraven en posat indiferent consignificant que tant se'ls endonava de la bosc com de mi i jo em mirava a l'Ivo i llançava flames pels ulls. Més sense trobar la frase en què sintetitzava un rancor. Ell, per això, fos que volgués desmuntar-me o allunyar-me per què li feia nosa, continuar els seus trets sense perdre la calma. No us cregueu un espai de tema, dirigint-se els Trabucaires. Perquè és un bon minyó, encara que avui no ho sembli. És que està una mica enxerinat que no comproneu. Tens de refotar-me i de mirar el plomès amaparit al bordell. Vaig poder esclatar entre enrebaçaments de llengua i enferfets d'aixa l'Ivo. Ell me mirava fred i amb una mitja rialla compassiva que em feu passigolles fins a les extremitats dels nervis, digue. Ja m'ho deia suar a la cor, que no li fas per molt sol i perquè no et saps treure les paraules de la boca. Déu meu, m'agafava la pata unes tres lliures que me venia davant del nas. Agafar-lo i rebotre-li per la cara va ser tot un. Sort per ell, que fógo a matin a regirar-se i no li arribà si no l'escallim pantes, botem-li pel muscle a la paret. I la seva mà de ferro, aprofitant l'acció de fer-me endavant, caigué com una massa d'un món cap amorrant-me a la taula i fent marrejar la sang de nas i boca. Sobre la taula hi quedava la ganiveta llescadora, que vaig empenyar pel mànec, la soltaves pulsant-se el lliscar-li el fil pels dits. Vaig herburar l'eïn amb tota la mala intenció de mà sang exaltada, quan els presents revinguts de la sorpresa estaven ja al cas. De peu tots, en Pep, com a bon company, s'han plantat al costat, botxacajant calcom, o veure que un altre feia al mateix al costat de l'Ivo. Però els de més, incloso dels travocaires, intervingueran energicament en so de pau. Instantàniament, on hi ha altres, vegem impossibilitats de brazonar-nos al tant per damunt de la taula com intentàvem. Per primera vegada vegi l'Ivo alterat i fins un bon xic sorprès de la meva fúria i de les meves intencions. Vull que hi ha tot i que duri, criava l'avi, oficiant de gent d'ordre públic, interposant-se decididament, i com si veges que jo no m'assossegava gens ni era senyor de la ràbia que m'arborava, se mancarà afegint. I tu, minyor, passa fora i ves a refrescar-te la gospa la bassa, que aquí ja hi ets de massa. No era pas la millor manera de paivagar l'exaltació que em dominava, però les insinuacions d'en Pèpils de Més empanyem a cap a la porta i el convenciment d'aquella meva situació era dolenta, doncs ja feien prou aquella gent de mantenir-se neutrals, va donar-me ús de raó suficient per oveir, no sent regirar-me abans i cridar en veu rugallosa. Ens veurem les cares, mala iigsac de Vilorda! Ell ja havia recorrat la sang freda si bé conservava encara el color tot transmudat. Estava dret darrere a la taula, turcan-se tranquil·lament la sang que li rejava a los dits. Calla foscut espinyoc de tribana i ves a comptar-ho l'orbós, sents? Ves a comptar l'orbós. Com qui diu? Ves a comptar el mestre, que era la frase que gastava de noi, quan després d'haver comès alguna brutalitat de les seves companys tractava de tapar-li la boca feridola l'amor propi. M'ha donat un nou rebull de sang i vaig sentir desitjos nous d'escanyar-lo més al rotx, que no parava el triure vent, m'encaralte boca al pit i aquella arma al punt de dalt amb mans d'un preto, que de més se'n lava, no ho sé, i tot. Em va impressionar, fent-me recolar subtadament cap a la porta. No, per qui no? És com a ambaire contrallat al Moliner, barrant-me al pas. M'encaralava la finestra per on havien entrat els trabucaires. Allò ja era massa. Fes-te enllà, gallina grepa! Per quin prens? I vaig fer-li mostra del punt clor, a punt de xafar-li la cara. L'home s'escongeix produgit i obrint la porta d'una revelada, me llancí corredor enllà, seguit d'en Pep i també del Moliner, que vingués servicialment obrint-me la porta furana. En un racó de la llar, que arreglits i mig morts de por, de llorona, que ens miraven amb ulls esperberats com dos retorins que esperen la mort. Per ells i per mi devia ser que el Moliner anava exclamant-me en sabeu de jamec. Val d'en Déu i de quins compromís ho s'ha de veure un home pobre i desvolgut. Vestem a la Mercè de tothom i sense dret a tancar la porta a ningú, no sabem mai qui tenim a casa. Quin dia serà aquella en què podré fugir bell lluny d'aquesta terra desventurada? Altes maldecaps tenia jo que va allòs i puc anar a si, i es vegeia allò. Fidol capítol.