 La inspiració d'aquest cartell és una cosa que ve de lluny, que curiosament va començar com una broma, i després ha acabat configurant tot un estil, un estil en el que són les pel·lícules que he fet, sobretot a les últimes. Al principi creava imatges de cintes i va rejar en fotogrames o fotos meves analogiques que havia tirat per l'apostal de Nadal, canviava cada Nadal, Jordi Vallon sembla que n'ha rebut bastantes, i això es va anar sofisticant. A mi em vaig donar en compte del potencial de desestabilitzadors, sobretot ja no amb aquest efectís massicodèlic que a vegades feia servir a l'espostal, sinó per trencar una cosa que ens hi anem, és molt difícil de trencar amb l'imatge de moviment, pel mateix lògic de fabricació, que tothom va una i tothom està al mateix temps, en el mateix lloc i tothom serà una mica... els directius del director, etcètera, inevitablement a la composició dels planos, en les energies que hi ha dins del planos, les tendències narratives que inevitablement empenyen els actors amb una determinada direcció i no amb una altra, normalment, no, en la direcció de quedar, de adequar-se, integrar-se, coherentment, i omogenement, amb la totalitat de la pel·lícula, com per això Mani Farber sempre deia el contrari, que li agradava quan l'actor era inadequat, i que estava allindar de la coherència amb la resta de la més de la pel·lícula, a la logodarca, que diu que tots els elements han d'estar els que configura una pel·lícula al mateix nivell, i per trencar una mica, com dic, aquesta unitat inevitable, aquesta centralitat inevitable de tot plana, una narrativa, psicològica, dramàtica, conceptual, etcètera, em vaig adonar que barregei imatges de síntesi a les pel·lícules, però no hi ha imatges de síntesi en el sentit clàssic per buscar un efectisme determinat, per buscar un estreñament, no, al contrari, no te'n dons compta en les últimes pel·lícules, per exemple, això arriba al seu èxtes, diguem-ne, així, a Libertè, on el 35% dels planes estan composats de diferents imatges, sense que l'espectador pugui adonar-se, però, inevitablement, la sensació és que aquella imatge és molt perturbadora perquè no té una centralitat, i no té una centralitat perquè no la pot tenir, perquè està amalgamada posterior, i malgrat que, diguéssim, els índex de realitat amb aquesta organicitat, els índex de realitat típics de l'image en moviment, però, a l'hora, aquesta organicitat tan típica, aquest estil salvatge, sobretot en el treball amb els actors, en el meu estil, fa que això posi un... no hi ha un contrast, sinó que és això que ho faci invisible, i que es creïn unes imatges, com dic en aquestes últimes pel·lícules, formades per diferents imatges. El posterior aquest és un exemple que va a la línia d'aquests orígens amb uns aires més psicodèlics, fets a partir de tres fotos analògiques meves durant el rodatge de Singularity i dels tres porquets de la documenta de Cácer, el Singularity pel aviinal de Venècia, són imatges manipulades, i que, ja dic, tenen com a únic objectiu, malgrat la real, l'índex orgànic, es van fer a la realitat, són analògiques, no tenen cap tipus de manipulació, són agafades a l'Ajá, com, de la manera, diguéssim, més performàtica possible, com són tots els rodatges de les meves pel·lícules, on, realment, mig d'aquell caos ningú sap el que està fent, no? I realment arriben, això, a crear una imatge amb una centralitat difusa, amb una centralitat nova, intrigant, misteriosa, perquè això, perquè no va a estar creada d'aquesta manera. No crec que al món hi hagi ningú que hagi utilitzat que treballin en aquesta direcció, sobretot en pel·lícules narratives i en polítiques en pel·lícules, insisteixo, que treballen amb els actors, d'una manera, doncs, tan poc lligada això, el que seria una preparació a través d'un guió o uns significats pre-establers, en un text escrit, o en el que sigui, o en la mateixa comunicació amb l'actor, i la meva base és la incomunicació. I, per tant, és difícil imaginar que algú altre al món, i de fet crec que ningú ho fa, pugui confer competibles aquests dos aspectes, aquestes artifici extrema de les imatges de síntesis i omnipresents a l'última pel·lícula. I, a l'hora, això, el treball, el caràcterístic meu, que tampoc no crec que hi hagi gaire gent que ho porti fins a aquestes últimes conseqüències de la llibertat faréstega i la llibertat salvatge del rodatge en digital i del muntatge combinatori en digital, que encara... Bueno, seria un altre element que aquí no. No ho parlaré, però vull dir que també fa cuarent tot aquest. Bona nit. Bona nit.