 Emnet for dagens forlæsning er møder med mening og meningsløshed i forbindelse med livets afslutning. Udgangspunktet for den her forlæsning vil tilsvære borgen ved livets afslutning, og det vil også være filosofihistorien, hvor jeg vil trække forskellige filosopher ind og høre hvad de har at sige om mødet med døden. Vi begynder allerede ret tidligt i vores liv og forholder os til, hvad døden er for en størrelse. Allerede som 2-3 år begynder vi at have vores første erfaring om at døden. Det kan være, at vi finder en lille Mariahøn, og den er så fin og sjov, at vi tager den med hjem, knurrer den i vores hånd, og til far kommer og henter os. Der er bare det vette, at pludselig er Mariahøn lidt anderledes. Den ligger helt stille, hvad er nu det? Vi spørger vores far, hvorfor kravler Mariahøn ikke mere, og vi får at vide hjem det, fordi Mariahøn er død. Det kan være en af vores første møder med døden. Det kan også være, at vi oplever døden ved, at et af vores kaledyr døer. Her oplever vi andre og mere alvorlige aspekter af døden. Vi oplever savnet, vi oplever soven, og vi oplever også det, at noget kan være ugenkalleligt forbi. I tak med, at vi bliver voksne, da ved vi, at alle levende væster skal dø før eller siden. Vi skal selv dø, og vores nærmeste skal dø. Man kan sige, at det er en form for en viden, vi har om alt biologisk liv, at det døer før eller siden. Men det er typisk først det øjeblik, at vi får døden ind på livet personligt. Det kan være i forbindelse med dødelig sygdom, eller det kan være i forbindelse med, at et familie medlem afgår ved døden. Det er der, vi først oplever, at døden har en ævne til at vække mening eller meningsløshed. Man kan derfor sige, at i livet det, den opgave, vi har i vores liv, det er ikke bare at leve vores liv, men det er også i en viss udstrækning at sige forvæld til liv. Det er den livshopgave, vi står over for som mennesker. Man kan sige, at set fra biologisk perspektiv, der er altid en årsage til, når noget døer. Der er altid, man kan altså ikke forklare det biologisk, når en bilde er blevet mast, hvorfor den er død, eller hvis et menneske bliver syg at døre. Der er altid en årsage til forklaring her. Man kan sige, at der giver døden altid mening. Vi kan altså give en forklaring på den. Men det er noget andet, når vi kommer til at se på døden i et existentielt perspektiv. Der sker der noget andet. Det er øjeblik, vi oplever døden inde på livet. Der er det sjældent, at vi oplever den som meningsfuldt. Tvertimod er der simpelthen så få ting her i verden, der kan føles som meningsløse og smertefulde som netop døden. Så kan man spørge, hvad er det så typisk for nogle overordnede situationer, vi støder på den her meningsløshed i? Det første gruppe af situationer, vi møder den her meningsløshed i, det kan være, hvis vi er blevet ramt af dødlige syddom og vidøgne. Der går ofte sådan en form for evalueringsproces i gang, når vi ligger for døden. I den her evalueringsproces kan man indse, at man måske ikke har levet sit liv, som man burde, der måske har været del af livet, man har handlede forkert på forskellige måder. Det kan udløse en følelse af meningsløshed. Det kan for eksempel være, hvis man ikke har taget så ordentligt af sin børn. Det kan være, hvis man set i lyset af døden, har brugt for meget tid på ligegyldigheder. Der er mange, der fortæller, når de har haft dødlige syddom inde på livet, at ting, de før kunne erve sig enormt over, de pludselig bliver tændt ligegyldig, altså nuller mænden under sofaen og så videre. Men det, der altså sker her i den her evalueringsproces, hvis man der indser, at man har spilt sit liv på forskellige måder, så kan det udløse en meget kraftig oplevelse af meningsløshed. En anden af de situationer, hvor vi taler om, at døden er meningsløst, det er i forbindelse med børn og unges død. Vi forventer i dag i Danmark, når et barn bliver født, at det kommer til at have et meget langt liv, altså historisk set og global set, så er det helt unikt, så længe vi lever her i den væstlige del af verden. Så derfor er det klart nok, at når man står dermes i et lille nødfødt barn, så håber man og forventer man, at det her er et meningske, der får et langt og godt liv. Hvis vedkommende så får leve kemi som 14-årig og går hen og dør, så føles det ekstra meningsløst. En meget gribende fortælling om netop et ungt meningskesdød finder vi her i Anakløvdales bog Ingemans land. Anakløvdales datter Emilia får som 14-årig leve kemi og dør som 15-årig, og noget af det Anakløvdales beskriver i den her sovprocess, det er blandt andet, at livet til en meget stor grad mister sin mening. Det vil altså sige, at når børn og unge dør, det er en anden gruppe af situationer, hvor mødet med døden bliver et møde med meningsløshed. Den tredje gruppe af situationer, jeg vil komme ind på, er dødesuglykker. Det er klart, at det ligger i en ulykke, at det er noget ikke planlagt, det er noget ikke forventet. Det vil altså sige, at når vi har en dødesuglykke, så har vi et meningske, hvor vi er igen haden forventning om længere levetid. Vi har ikke forberedt os på, at vores far skulle blive meget ned af en spritbelist i morgen, og det er klart, at det kommer som et chok. Og også her er det et af de situationer, hvor der er en meget høj grad af meningsløshed forbundet med at møde døden her. Den første har jeg kaldt metamening. Meta betyder over, så det er ved sådan en form for overmening. Metameningsdøder er vi typisk på i forbindelse med forskellige former for religiøst tro. Man kan for eksempel have det sådan, at alt hvad der sker er guds vilje. Og det vil sige, at når nogen dør, så er det også guds vilje. Her er der en grund til alt, hvad der sker. Det kan også være for eksempel en form for reinkarnationstrog, hvor man siger, at jeg får det liv og den død. Jeg så at sige, at en vidsforstand har gjort mig fortjent, som jeg selv har forsaget med mine handlinger i tidligere liv. Her har døden også en mening, netop som en resultat af noget, der skete tidligere. Så når vi taler om de her former for mening i forbindelse med døden, så er der altså noget udenforlivet, der giver mening til døden. Det er derfor, jeg kalder det metamening, for det ligger i en vidsforstand udenforlivet. En anden måde, man kan tale om mening i forbindelse med døden, det er det, jeg har kaldt den storiske død. Og den er meget klassisk i filosofihistorien. Det er meget den filosopher fremhæver. I den storiske død ser man lidelse og død som en opgave, man skal forsøge at leve op til. Man skal forsøge at lide og dø med så meget værdighed som muligt. Og på den måde, der får døden en mening, netop som en opgave. Den helt klassiske, pratikmatiske karakter i filosofihistorien, der inkarnerer det historiske eksempel her, det er filosofens Socrates. I platons dialoger, kriterne og fejtern, og også Socrates' forsvars tale, der hører vi om, hvordan Socrates klarer sin sidste tid. Socrates er blevet dømt til døden i det atenske demokrati. Vi befinder os i år 359 før vores tidsrejning. Og der er det speciale ved Socrates' situation, at selvom han har mulighed for at flygte, og alle hans venner bakker op om, at han skal flygte og opfordre ham til det, så siger Socrates, det vælger jeg ikke. For det første, fordi han er overbevist om, at døden ikke vil være noget dårligt for ham. Men for det andet også, fordi han mener, at det vil være uværdigt opførsel af ham. Han er sådan, at være de ældre herer, og han skal ikke til at flygte over stokkersten fra døden. Og den tredje grund, han fremfører, det er, at det er staten, der har besluttet, at han skal dø. Han har fået sin dødstom her, og han går indenfor staten. Og hvis man som enkel person sætter sig ud over, hvad staten beslutter, så bedriver man statsundergravende virksomhed. Og det ville han ikke i det her tilfælde. Hvis man havde forbudt ham og filosoferet, havde det muligvis været en anden sag, så havde han været civil og lyde. Men i det her tilfælde, der siger han, jamen, jeg bliver, jeg vil ikke flygt fra min død. Og i Platerns dialog, der hører vi så, hvordan han med utrolig ro og fattighed går den her død i møde. Eller omkring ham grad og fortvivlet. Men Socrates, han behåller roen hele vejen igennem. Og det er nok også her, hvor selvom Socrates er en virkelig person, så er han også en romanfigur, kan man sige, i Platerns dialog. Det er meget sjældent, folk er så fattet og rolig. Næsten de er meget historisk anlagt, det de er. Men altså, Socrates' eksempel, kan man sige, det her har jo stået klart. Her, 2.400 år senere taler vi stadigvæk om den her død som ret exceptionel. Men den historiske død, det er altså den, hvor historikeren ser mening i døden, ved at se døden som en opgave, man skal prøve at leve op til, og klare sig værdigt og godt som muligt. Den tredje gruppe af måder og tale og mening i forbindelse med døden, som jeg vil komme ind på, det er den, jeg kalder, har kaldt, givet overskriften her, livets alvor. Og det er altså, når mødet med døden er et møde, der får en til at vælge og leve sit liv bedre, end man gjorde før man mødte døden. Et meget stærkt vidnespurt om det, er Jørgen Sjøring's selvbiografi, der hedder Slangetæmmeren. Jørgen Sjøring får en meget aggressiv skleroseform, og umiddelbart så tror man jo, at det er en dødstom, han har fået her, og det er ikke bare en virksomhedsdød, det er en meget pinefull død, man forventer, at han har foran sig her. Men Sjøring, han dør ikke, han lever med sin sygdom, og hele hans fortaling her er en fortaling om et menneske, som ser døden i øjnene, og kommer så at sige i en vidsforstand ude på den anden side, og mener, at han egentlig heller vil have haft, altså han vil heller leve et liv med den her sygdom, end at have lavet et liv uden den her sygdom, fordi den har fået ham til at indse nogle ting omkring livet, som han ikke vil have været for uden. Han er blevet i stand til at sætte mere pris på nogle ting, han ikke vil være for uden. Og det er en meget, meget stærk fortaling, man har her. Det vil altså sige, at også filosofer, for eksempel som kirkegård og scenekad, er også filosofer, der ser ud frem ved en synsvinkel, sier de, faktisk så er døden en gave til vores liv. Så kan man spørge, hvordan i alla verden er den det? Jo, men det er den, fordi den bringer alvor og tyngte ind i vores liv. Og alvor og tyngte, det er jo umiddelbart at tænke, man som moderne menneske måske tænker, okay, og hvorfor er det så attraktivt? Vi er ikke så meget for alvor og tyngte nu omdage. Det er nok næppe nogen, der har været nogenstinde. Men filosoferne siger, at prøv at høre. Døden bringer alvor og ind i vores liv, fordi døden er jo det, der gør os til endelige vasener. Det, at vi endelig vil sige, at vi kun har en viss mængde timer og dage til vores rådighed. Og ligesom i økonomisk teori, hvor man siger, at hvis der er en meget eftertraktet vare, og der ikke er så meget af den, så stiger prisen på varen. Og hvis der er rigtig meget uendeligt meget af den her vare, så falder prisen på den. Og på samme måde med øjeblikken i vores liv, at fordi vi kun har en endelig mængde af dem, og livet er noget, vi anser for, hvor er tændelig værdifuldt, så ører det egentlig livet, fordi, at der er en ende på det. De mener det som en påmændelse, de har filosof, fordi de siger, at døden er en gave, fordi det er en påmændelse til os, om at sørge for at bruge vores liv så godt og meningsfuldt, så muligt, mens vi har det. En rigtig fin lille klassiker, som også har par tusind år påbage i en asenikadsbåge om livetens korthed. Og det er fornøjelige læsning, fordi nogle af hans bemerkninger skulle man ikke tro, var 2000 år gamle, men har en dukfriskhed over sig. Og taler meget lige ind til os i dag. Den sidste gruppe af situationer, som jeg vil komme ind på, hvor vi kan sige, at et møde med døden er et møde med mening, det har kaldt her ved livets afslutning. Det kan for eksempel være, i de situationer, hvor det menneske dør, som man siger medt af dag, og med sine ting bragt i orden, at her kan vi godt sige, at det var meningsfuldt, at han døde. Han havde noget af det, han gerne ville i livet. Han var afklagede med, at han skulle høre fra, at han havde fået sagt ordentligt forvel til sine kæreste. Det er sådan en situation, hvor vi siger, at her giver døden i en vidsforstand mening. Der er også de situationer, hvor et menneske er meget sygt, og der er ikke noget håb om halvberedelse, og vedkomne har ufatlige smerter. Her kan vi også opleve det, som at det giver mening, at døden kommer, at vedkomne dør. Men ofte så vil de her dødstillfælde, egentlig for alle møder med døden, være paradoxale, fordi nok vil vi sige, at det var godt hun fik fred til sidst, men vi vil næppe sige, at det var meningsfuldt, at hun skulle død, hvis vi forestiller også et ung menneske. Det vil sige, at døden kan have den her paradoxale karakter, at den både kan råme mening og meningsløshed på én gang. Og det er jo klart, at alle de her dødsfald, hvor vi siger, at her er det også et møde med mening, vil det jo for de mennesker, der elsker den her person også være et møde med meningsløshed, fordi det er et tab af kærlighed. Altså når der er et menneske, der dør, så taber man en kærlig relation, og det er også et tab af mening for os. Godt. Jeg har her i forlæsningen prøvet at oprisse nogle overordnede situationer, hvor man kan tale om, at mødet med døden er et møde med en mening eller meningsløshed. Socialora har i mange år talet om, at der er et dødstabo i den værste i verden og også i Danmark. Det her dødstabo, det viser sig ved, at vi bruger os ikke om at tale om døden. Vi har svært, vi har talet med de døne og med de pårørende, de, der har mistet. Det er som om, at døden lammer os, den er så stor og voldsomt, at vi tør næsten ikke at sige noget, at frygt får at sige noget forkert. Det viser sig også ved, at vi tils i en viss grad gemmer døden væk og de døne væk på særlige institutioner. Og det er nogle af de måder, man sådan har kunne tale om, at der har været et dødstabo i Danmark. Men socialorene har også, inden for de sidste par år sagt, at der er ved at ske en form for oplødning i det her tabo, et form for tøbrud. Det kan man for eksempel se ved, at der nu er internetsider som Minded.dk, hvor folk i en viss grad i fuld offentlighed taler om, der er såv og taler med den døde egentlig. Det kan også ses ved, at flere og flere går væk fra den anonyme gravsted over til en personlig gravplads, hvor man udsmykker med bamser og med billeder. Mere sydlandske, kan man sige, at man nogen gange ser det syd på, hvor der netop er billeder og ting, og man kommer meget mere ud til gravstedet igen. En anden ting, man kan se, at det her tabo er i tøbrud på, det er ved, at der har været en medietevat i foråret omkring netop så kritisk debat omkring, hvordan behandler vi egentlig de døne. Det kan ses som nogen af de tegene på tøbrud, der er. Men jeg tænker nok alligevel, at døden er så voldsomt for os, at der altid vil være tabo forbundet med den. Og ligesom man i vores kultur kan pege på ting, der tyder på tøbrud, så kan man også med god ret pege på ting, der trækker i den anden retning. Den enorme dyrkelse af ungdomlighed og det ungdomlige udseende som der er i dag, at vi har et billede af, at vi skal være kække og stå på skateboard indtil vi er hældfemts. Det kan også godt ses som, at vi er karmet over i, og begynder at fornægge det allerede om døden og ligelsen. Så ligesom der er tøbrud, så er der også nogle steder, hvor man kan sige tabud har strammet sit greb om os. Men hvis man skal tro, scenekag og kirkegår, så er der i hvert fald noget positivt i, at vi bliver bedre til at forholde os til døden. Og det positive, det er jo netop, at døden fungerer som en påmindelse om, at man skal sørge for at få levet sit liv så godt og meningsfuldt, som muligt, mens man har det. Tak for i dag.