 Ja, deres majestet, ærede gæster, venner og kollegier, i de sidste 20 år er der skete en revolution i vores viden om planetet i Melkeværen, og dermed egentlig også i vores forståelse af jordens stilling i universet. For 20 år siden kendte vi ikke andre planetsystemer end vores eget solsystem, og siden da har vi lavet observationer som viser, at formoden i stort set alle stjerner har planeter. Det er det, jeg vil fortælle ham i dag, jeg vil snakke lidt om, hvordan vi har lavet noget af den her erkendelse, og hvad vi kan forvente af de kommende års forskningen i det her fældte. Selvfølgelig er det nemt at se planeter i vores eget solsystem. Hvis vi går ud om morgenen, en tidlig morgen, står Venus meget højt på Østhimmelen. Det er meget smukt, den stød tæt med morgenen de sidste par dage. Og jeg håber, at nogen af jer var så heldig at se et fenomen, som er meget sjældent. En måde at se planeter på, når planeten Venus i det her tilfælde passer ind for en sol. Det skete for 8 år siden, og det skete i år, og det skete igen om 107 år. Så jeg håber, at mit yngste barnebarn måske kan have blevet det. Det er selvfølgelig ikke måden at finde planeter i socialtiden på, men skal vi finde planeter i andre stjerner, så er de her en meget effektiv teknik. Og det er den teknik, der vil have brug til at finde de fleste planeter omkring andre stjerner. I det ene er, at hvis man har en fjernstjerne, kan man jo ikke se stjerneskive, men man kan stadigvæk se, når planeten passerer forbi stjernen, at man blokerer for lidt af lyset fra stjernen, og dermed falder stjernes lysstyrken lillebilsfemolen. Hvis det er jorden, der passerer forbi en stjerne som solen, falder lysstyrken med ca. 10.000 del. Og den mål og rigtighed har vi opnået herinde for de senere år, og dermed har vi været i stand til at se efter planeter omkring andre stjerner. Den måling, man får, det er en måling, der viser, hvor deren lysstyrken varierer med tiden. Det viser på figuren nedenfor. Og der kan I se, at der er nogle dyk hver gang en planet passerer hen for en stjerne, i det her tilfælde med en periode på et år, ligesom jordens anvustid. Så det giver perioden fremløbet, og dybten af dyket siger noget om, hvad stor planeten er i forhold til stjernen. Hvor stor en del af stjernen, så er alle, der bliver dækket af planeten. Så det er de målinger, vi har foretaget, og det forsøg, den satellit, som virkelig har revolutioneret, de har fældt, det er en amerikansk genasersatellit, der hedder Kepler, som blev afsendt i marts 2009. Og det var fantastisk, jeg er jo ved at være en ældre her, så jeg har blivet fuldt rummaleren fra den første sputning i 1957, og frem til nu, og det her var min første raketabsendelse. Det var fantastisk at se. Alt fungerede og Kepler kom op, og vi har nu observeret i de sidste, godt og vel, 3 år. Et fældt i stjernebillet Svanen, vi håber, at jeg alle sammen kender jer stjernehippen, og vi her har vi Svanen, og Lyren, og Ørnen. Et relativt stort fældt, hvor Kepler observerer ca. 150.000 sianer urbrudt, og det er medvendt, de får at have en tilstrækkelig højstensynlighed for at finde de meget sjældende planet-passager. Så det vi har fået ud af, er at det er illustreret her med en årsigt år, de planeter, vi har fundet frem til december sidste år. Så på den vandretterakse har vi planetens amnestyd i døgn, op til omkring 300 døgn, og på den ladretterakse har vi planetens størrelse, og det har vi givet med vandretterlinjer, planeter på størrelse med jorden, på størrelse med netuner og på størrelse med Jupiter. Og det, vi kan se, de gule prikker i de seneste observationer, er, at vi gradvis er ved at finde planeter på samme størrelse som jorden, og med amnestyder, der svarer til et år. Altså det, vi egentlig er ude efter, er at finde en svilling til jorden, og meget gerne en planet, hvor liv kan udvikle sig, fordi det er det næste store spørgsmål, om der er liv på andre planeter. Og det er vi godt på vej til at gøre her med Kepler observationerne. En anden ting, vi har fundet, det er, at der er mange planetsystemer, der har flere neplanets. Det illustrerede med den her tegnefilm, der viser nogen af systemerne, øverstået op i et system med 6 planeter, og så nogle med 5, 4, 3 og 2 planeter. Og det er også helt nyt. Det forventede vi jo sådan set, fordi vi har i solsystemet 8 planeter, men det genfiler vi så i de andre planetsystemer, som vi nu har studeret med Kepler. Så det er meget godt, vi har fundet planeterne. Vi ved, hvor stor de er, sammenlignet med deres stjerne. Vi vil godt karakterisere planeterne i større detalje, finde ud af, hvor stor de er, i centimeter, hvor tåne de er, og hvor gamle de er. Og for at gøre det, er vi nødt til at studere de stjerner, planeterne kræser ham. Og det er så her, forskning og vores universitet kommer ind i billedet, det er det, min egen gruppe har arbejdet med, helt overvejende. Det kan vi gøre ved at studere stjerneskælp. Svindinger af stjernerne, der reflekserer stjernerens indskaber. Og der er det så heldigt, at Kepler både kan bruges til at finde planeterne med, og til at studere stjerneskælp. De variationer, vi snakker om her, er meget små variationer i stjernerens lysstyrke, som vi kan observere, fordi vi kepler mål og meget præcise stjerne lysstyrker. Og det vi så ser, er at forskellige stjerner har meget forskellige måder at svinge på, det vi ser er typisk lydbølger, og der fortæller vi også om stjernerens sang, siden det ikke er så harmonisk en sang, som den vi hørte for lidt siden fra koret her. Så det, vi, vores bidrag til keplerprojektet er, at koordinere den udnyttelse af keplerdata til at studere stjerneskælp og til at bestemme stjernerens indskaber. Og det har vi anatet og grupt bag kepler og fået ansvaret for jordhus. Og for at gøre det har vi organiseret et team af over 500 forskere i hele verden. Så en meget simple illustration er, at jo dyber og turner man har, jo sørger man, det gælder for strige instrumenter og de gælder for stjerner. Så ved at se på hvor langsomt det hvor hurtigt stjernes vinger, kan vi se, hvor stort den er. Så det er allerede en af de ting, vi gerne vil finde ud af, hvor stor er de stjerner, vi har fundet planeret omkring. Men de data, vi har, er meget, meget mere detaljerede end det. Vi kan måle et meget kompliceret overtonespektrum af stjernerne, på samme måde som en musikinstrument, der har grunnstoner og overtoner. Og stjernerne er et meget stort antallet overtoner, og de siger, hvad ser lidt forskelligt om stjernernes interstruktur og bygning. Så her målinger solen, taget på den måde solen også, en syngende stjerne. Og her to stjerner, observeret med kepler, som viser, hvor detaljerede og hvor fine data, vi kan få tilvores analyset af stjernerens indskaber. Og nogle af de svinninger, vi illustrerer dem, som vi udbrædelsen af bølger igennem stjerne, og nogle af de bølger går igennem stjernes centrum og fortæller om indskaberne ved de centrale dele af stjernen. Og der kan det også være, for eksempel, hvor gammel stjernen er, fordi stjernes synergi kommer fra sammensmeltning af brind til helium. Og jo ældre stjerne er jo mindre brind, der er jo mere helium af, der er derfor, kan vi måle stjernes alder ud fra de her observationer. Så lad mig se på et enkelt eksempel på en planet fundet af kepler. Den har fået det meget brugigste navn, kepler 22b. Jeg vil heller kalde den liv, fordi det hedder vores øngste barnbarn. Men det er en planet, hvor vi har været med til at karakterisere stjernens dørrelse. Det er en stjerne, der minder meget om solen. Det er en stjerne, der minder lidt mindre lysstærken solen. Planetens anmyststid er knæft et år, 295 støjn. Og vi har bestemt planetens radios til at være 2,5 gange jordens radios. Stjernes er eller til at være 4 milliarder år. Og planetens afstand for stjernes dørrelse giver stjerne en overfladstemperatur på mellem 260 og 300 grader Kelvin, og det vil sige 20-30 grader Centius. Så det er en planet, hvor der i principet kunne være liv. For at man skal have liv på en planet, skal der være mulighed for flydende vand. Og det vil sige, at temperaturen skal være mellem 0 og 100 grader. Så det her er en planet, der er i hvad vi kalder den beboelige zone, den rigtige afstand fra stjernen, hvor liv har mulighed for at udvikle sig. Planeten er lovligt stor. En planet, der i den her størrelse har formodet en meget dybde atmosfære, som ikke rigtig er så vellegnet for liv. Men vi arbejder hårdt med kepler på at finde planeter, der er jordens størrelse. Vi har nogen eksempel allerede på vej. Så det kan vi nok, inden for de næste år, forvente af fine planeter i en rigtig afstand med en rigtig størrelse til at livet kunne udvikle sig. Så næste spørgsmål er, hvordan kan vi så bestemme, om der er liv på en planet? Og hvad kan vi gjort gøre for at studere de her planeter og deres stjerner i større detalje? Og der er et par eksperimenter på vej af meget forskellige størrelse, en bængtur og meget internationale karakter. Det ene er det europæiske og astronomiske samarbejdes. ESUS, ekstremtlig large teleskørtprojekt, som ESU har besluttet af gennemføre. Et teleskop, vores hudspallet har en diabetes på 40 meter. Jeg vil ikke forstå, at det her lokale er, at det er vel 40 meter sværs over. Så det spil af den her størrelse skal styres og bruges til blandt andet at studere individuelle planeter i detalje, studere deres atmosfære, se efter, om der er ildt i atmosfæren, og dem er tænkt på deres liv. Så det er det ene projekt. Der er et projekt, som er ledt her for os i universitet. Vi har fået en navn i Song, og vi snakker om stjernerens sang. Og idén er at lave et netværk af små teleskoper. Teleskoper med en spejlge meter på en meter. Men fordelt over hele jorden, så kan vi kapsuere stjernerne uabbrugt. Blandt andet får os se efter planetsystemer om andre stjerner, og få at lave endnu mere detaljede studier af stjernerens enskaber. Vi har forslaget til, hvor teleskoperne skal stå. Det første teleskop er blevet bygget på Tinerif. Det andet kommer i Kina. Så vi har netop startet assertioner med teleskoper på Tinerif. Vores kinesiske kollega er i gang med at bygge et teleskop, der vil være operationsklart næste år i den vestige del af Kina. Og vi håber så, at når vi ser hvor gode resultater vi får fra de eksperimenter, er vores international kollegaer vil hjælpe os, og levere teleskoper andre steder i verden på den nordlige og sødelige halvkule. Sådan er vi om nogen år, kan sige, at The Stars should never sit over Aarhus University. Mange tak for deres afmærksomhed.