 I dag er det de færeste kristne, som også er jøde, men sådan har det ikke altid været. Jesus var selv jøde, hans disible var jøde, men i løbet af det første århundrede sker der en vending, og flere og flere ikke jøder kommer med i Christus bevægelse, som altså startede som en jødisk bevægelse. I det nye testamente har vi særlig et skrift, som giver os indblik i, hvordan Christendom så ud fra en jødisk synsvinkel i det første århundrede. Og det er Mateus Evangeliet, hvor vi altså får et portræt af Jesus som den nye Moses kunne vi godt sige. Mateus Evangeliet er altså et jødekristen evangelium. I øvet har vi stadigvæk i dag en lille gruppe af jøder, som også tror på Jesus som messias, Jews for Jesus, kalder en af de her grupper sig. Men lad os prøve at se på nogle eksempler, som godt gør for os, at der taler om et jødekristen evangelium, Mateus Evangeliet. Mateus Evangeliet begynder sådan her med en slægstavle, som fører Jesus slægt tilbage til Abraham, og sætter Jesus ind i en sammenhæng med andre jødiske helte, Abraham, Isaac, Jacob, Kong David, Kong Salomo osv. Jesus er altså i kalibre med de andre store jødiske helte. Et andet emne, som Mateus behandler på en særlig jødekristen måde, kunne vi sige, er spørgsmålet om, hvorvidt Kristus Trone skal følge jødiske spiseraler. For at se på det, skal vi lige træde et skridt tilbage til Markus Evangeliet, fordi Mateus kender nemlig Markus Evangeliet og ændrer i det, i sin gendikning, og dermed kan vi få et indblik i, hvad Mateus' særlig interesse er. Lad os lige kigge på Markus først. Markus skriver, at Jesus siger, fatter I ikke, at alt det, som kommer ind i et menneske ude fra, ikke kan gøre det urenigt. Altså mad er ligegyldig i religiets forstand. Mateus overtager det her udsavn fra Markus, men ændrer en lille smule på det. Fatter I ikke, at alt det, som går ind igennem munden, kommer ned i maven og forsvinder ud igennem. Han skriver altså ikke noget om det her med renhed og urenighed, vi havde hos Markus. Og hvis vi læser lidt videre hos Markus, så skriver Markus sådan her. Dermed er klæret han alt slags mad for ren. Jesus er klæret alt mad for ren. Hvad gør Mateus med det udsavn? Ja, han vil ikke have det med, fordi han vil ikke gå så langt i forhold til fortoldningen af de jødiske spiseraler, som Markus gjorde. Han er altså mere traditionel, kosch og venlig, kunne vi sige. Der er også et andet spørgsmål, som karakteriserer Mateus som jødekristen Evangelium. Nemlig spørgsmålet må man have ikke jødere med i Kristusbevægelsen. Den startede jo, som jeg har sagt, som en jødisk bevægelse. Paulus var ikke i tvivl, selvfølgelig skulle ikke jødere være med, men Mateus er lidt mere på den ene side og på den anden side. Prøv at se her. Husk, Mateus siger Jesus, nemlig sådan her. Følg ikke i vejen til hedningerne, men gå derimod til de fortabte for af israelshus. Jeg er ikke sendt til andre end de fortabte for af israelshus, siger Jesus. Altså kun for jøder, eksempel. Men læser vi videre i Mateus Evangelium, så får vi et andet udsavn. Gå derfor hen og gøre alle folkeslagene til mine disible. Det er øvrigt nogen ord, vi kender fra dobesbefalingen, som jo lyder i Folkekirken næsten hver søndag. Det er slutningen af Mateus Evangelium. Hvad der skete har Jesus ændret holdning eller hvad? Der kan være tale om, at Mateus mener, at ikke jøder kan være med nu, efter Jesus' døde opstandelse. Der skete en ændring i bevægelsen. Eller det her kan muligvis være et senere tilæg, som gør Mateus mere, hvad skal vi sige, mainstreamkristendt i annelserede fjærohundre. Nå, men jeg er nævnt, at Mateus kender Markus Evangelium og bruger Markus Evangelium. Men han udvidder altså også Markus Evangelium betragtligt. Markus Evangelium består nemlig af 16 kapitler, og de ser nogenlån sådan her ud. Markus er skrevet omkring over 90. Vi har først Jesu dober virkelig i Galilea, og så har vi Jesu lidelse døde opstandelse i Jerusalem. Mateus skriver 10 år senere omkring over 80, og lægger nogle ting til. Først får vi en forhistorie om Jesu fødsel og barndom, de tre visemænd, for eksempel. Og så får vi Jesu til synekomst i Galilea til sidst, det var der, vi hørte gå ud i alverden til alle folkeslag lige før. Men det som for alvor vejer i Mateus Evangelium, og som gør, at vi så har 28 kapitler, det er de fem Jesu's taler, som Mateus placerer herinde under Jesu virke. Og dem skal vi lige se på her. Først har vi bjergpredgen, som jeg vinder tilbage til om lidt. Så har vi udsendelsestalen, hvor Jesus sender disiblerne ud, og siger, de skal kun gå til israels folk. Så har vi en samling af lignelser i kapitel 13, og i kapitel 18 disibletalen med, for eksempel lignelsen, om den gelbundende tjenere, den har vi kun i Mateus Evangelium. Og til sidst talen om de sidste tider, og om dem, hvor Jesus siger, hvad I har gjort mod en af disse mine mindste, det har I gjort imod mig. Grunden til vi taler om fem taler her, det er, at vi kan se, at Mateus markerer deres afslutning, med præcis næsten de samme ord, da Jesus var færdig med denne tale, da Jesus var færdig med at give sine tolde disiblerne disse befalinger osv. Det lader som om, der er en idé her, fem taler. Hvad kunne den idé handle om? Måske hænger den samme med det, at Mateus protraterer ganskevis Jesus som Messias, men som en Moses-aktig Messias. Her har vi Moses i Charlton Hesterns udgave. Så de fem Jesus-taler kunne svare til fem mosebøger, og vi har også det, at Jesus som barn skal flygte til Egypten og komme hjem, ligesom Moses gjorde det med israels folk i det gamle testamente. Og endelig så er Jesus også en etisk lovelære, ligesom Moses var det, Jesus går op på et bjerg, og giver sin bjergpredgen ligesom Moses modtog de ti budde på tavlerne, også på et bjerg. Bjergpredgen er Mateus i Vangileens hovedstykke. Det er måske bjergpredgens skyld, at Mateus blev så populær i Ollkirken, hvor den lå nummer 1, kunne man sige. Men bjergpredgen har også inspireret mange pacifister gennem tiderne. Det er her, vi har ordene om, at du skal elske din fjende, og du skal vente en ankend til. Vi har nogen af dem, der er blevet inspireret af Mateus her. Men det, som interesser os her, det er, hvad bjergpredgen betyder i Mateus i Vangile sammenhæng. Og der er det vigtigt at lægge mærke til, at predgen begynder ikke med etiske pop ud, men med en forkønnelse af, at Guds rige er kommet nær. Særlig er de fattige i ånden for himmeriet af deres. Så går Jesus op på et bjerg og forkøner det af sin etiske lære, og han understreger til indledning, at det ikke er noget, som bryder med den jødiske Torah. Tror ikke, at jeg er kommet for at nedbryde loven og profeterne, når Jesus er kommet for at opfylde loven sande i intentionen. Og hvor i består den? Ja, der er kodeordet retfærdighed, som i den her sammenhæng betyder, at leve fuldt ud efter Guds vilje. Det er de Christnes pligt i følge Mateus, at leve retfærdigt. Søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal I få alt andet i tilgift. For Mateus er det meget vigtigt at knytte forholdet til medmensket, til forholdet til Gud. De to ting hænger sammen, og mennesker kan ikke elske hinanden, hvis ikke Gud har elsket dem først, men på den anden side vil Gud heller ikke tilgive mennesker, hvis ikke mennesker kan tilgive andre. Det lyder tydeligt i fader var i bjergprædgnen. Forlader os vores skyld, som også vi forlader vores skyldene. De to ting hænger ulløslig sammen, og det måske anderledes i en moderne luders Christendom, hvor man jo behævde, at Gud's tilgivelse er absolut, og ikke afhængig af menneskers evner til at tilgive hinanden. Christene fejserer, ja, det ikke menes som et skældsord her. Fejsererne var en jødesgruppe i samtiden, og det er muligt, at vi i Mateus i Vangile har gør med en type fejserer, som også er Kristus Trone. Det kan man se af bl.a. den kritik, vi har af fejsererne i Mateus i Vangile. Jesus siger for eksempel, ved jeres griftklåde og fejserer i hyggelår, i æder ænker ud af huset og b.e. længe for at synes skyld. Altså det der med fejserer som nogle hyggelår, det kommer faktisk fra Mateus i Vangile. Vi har en meget stærk kritik af Mateus i Vangile, men den hænger sammen med noget andet, nemlig, at de holdninger, vi møder i bjergprætgen på mange måder, ligner det, vi kan finde i samtidens fejseske tekster, altså en søne efter en yderlig og innerlig etik. Så Mateus i Vangile ligner fejseismen, og spørgsmålet er, om ikke vi har en gruppe her i Mateus i Vangile, som ligger tæt op af fejsererne, og muligvis konkurrerer om det samme publikum, der siger, at Legmans bevægelse inden for yddomen, som ved at især konkurrerer om at repræsentere den sænde ydiske etik. Lad os nu konkludere på Mateus i Vangile. For det første er et evangelium for ydekristene, og det adskiller sig på den måde fra de andre evangelier. Så protraterer det Jesus som en ny Moses, og det er allere tydeligt, da Jesus træder op på bjerget og kommer med den nye lov, den nye innerlige etik. Og så har vi muligvis at gøre med en form for Christen fejseisme, altså en udgave af fejseismen på Jesu tid, men altså en udgave, som tror på Jesus som i sigers.