 Bon dia, una altra vegada. Llegiré el meu discurs per mantenir-me dintre d'un temps raonable, però primer de tot vull donar les gràcies a tots els que han participat en aquest tacte amb pantalla, fent possible la pantalla, o bé simplement mirant-la i em diuen que ara són moltes persones més de 1.300. Volia agrair també moltíssim que ens hagin gravat aquest vídeo, l'alcaldessa Ada Colau, el conseller Ramon Tremosa i la presidenta del Consell Social Montserrat Vendrell, persones totes elles estimades aquí a l'universitat, i el seu missatge ha estat molt benvingut. N'estic del tot segur. En segon lloc, voldria dir alguna cosa sobre la llibertat d'expressió. Per fer honor aquest assassinat i aquest drama terrible que suposa tota la història que aquests dies hem viscut d'una manera particularment cruel i ha hagut atemptats terribles al món, que han fet destrossat paja la vida de moltíssima gent, de moltes famílies i de la societat sencera, en certa manera. Però aquest últim ha estat particularment cruel. I és particularment cruel perquè ens afecta d'una manera directa a les persones de la comunitat educativa. He vist persones que es posaven un cartell al davant, com quan hi havia l'atemptat del Charlie Hebdo, imitant això, però en comptes de dir-li jo sóc Charlie, deien, sóc un professor. Jo també vull dir una cosa sobre aquesta qüestió i em poso aquest cartell al davant sóc un professor. Hem rebut el rectorat aquests últims dies, un missatge que m'imagino que deu ser rutinari del Parlament de Catalunya, de la Secretaría General, comentant una comunicació que vaig fer arrant de la inhabilitació del president de la Generalitat on lamentava la pèrdua d'un interlocutor perquè els rectors d'universitat solen parlar amb el president de la Generalitat, sigui qui sigui el que ens toca a nosaltres, el que ens ha anomenat o el que després ha estat elegit. I em semblava que valia la pena defensar l'universitat en el sentit de quan hi ha una inhabilitació d'aquest tipus. Són molts els perjudicats i, entre altres, també les universitats. En un missatge en què, a més a més, aclaria amb molta evidència d'una manera palesa que no pretenia intervenir en el debat de jutges sobre la qüestió. I després recomanava, citant un text de Volter, que no s'ensenguin fogueres, perquè diu Volter, amb la llum de les fogueres no s'il·lumina la veritat. I és evident quines són les fogueres que s'han encès en el nostre entorn durant aquests últims temps. Doncs bé, he de dir que el Parlament de Catalunya, amb aquest cartell de so com professor, en l'entorn del Parlament de Catalunya, hi ha persones que van, però que molt justos de capacitat lectora. I com més disminueix l'educació, més ha d'augmentar el meu parer el respecte per la llibertat d'expressió. Hi ha aquella frase que a mi em sembla terrible i deliciosa al mateix temps de Walter Benjamin, de l'Estesi sobre la Filosofia de la Història, que diu no hi ha un monument de la cultura, que no sigui al mateix temps un monument de la barbaria. Doncs bé, efectivament, la cultura ha estat sempre, almenys parcialment, un perill per la humanitat. Segons quina manera de prendre la cultura. Però la mala cultura, la incultura és un perill gravíssim, contra el qual estem obligats a lluitar tots i molt particularment els representants del poble de Catalunya. La pandèmia ha posat una sordina a la música de la Universitat, just quan em semblava que començava a trobar que el so de l'instrument m'era ja del tot familiar i estava a punt de revelar-me els secrets, els misteris de la Pompeu Fabra. I potser proporcionar-me la tranquil·litat que fa més de set anys que busco. El meu discurs d'inauguració d'aquest curs 2020-2021 no pretén dissimular aquest estat d'ànim, que és molt optimista amb gairebé tot, però que s'ha tornat de ballut menys cridener que altres vegades. Per exemple, em resigno una mica més a dirigir una universitat que no sap quan val. Se'ns dubta val molt, però és impossible saber quan. En un esforç encomiable, els diversos governs espanyols i catalans en dosis diferents han mirat d'assegurar una base de bona qualitat per tots sense preocupar-se del fet que alguns ens convenia saltar més lluny. Aquesta base és un llast trement per una minoria de la qual formem part. La UPF és un cavall ràpid que rocega absurdament el carro d'un sistema nacional interessant i feixuc, que mai no anirà decididament endavant fins que un president, em refereixo a un president de la Generalitat, decideixi que val la pena colocar universitats i recerca en el seu primer paquet de preferències. Aquest missatge no em cansaré de transmetre'l perquè em sembla que parla d'una mena d'injustícia essencial inacceptable. Vull subrellar que em refereixo al sistema, als governs, a elements estructurals. El problema és estructural i això sí, el pot resoldre, crec que és això el que volia dir, una persona amb la màxima autoritat que prengui una decisió difícil. Però torno al concepte estructural perquè vull aclarir que en aquests governs que jo he conegut i he trobat persones excel·lents, que comparteixen del tot el meu punt de vista, que són amics i que han intentat i intenten ajudar-nos a desenganxar el carro del cavall, a deixar corre el cavall de concurs. Només un últim comentari sobre aquest punt a tota la comunitat de la Universitat Pumpeufabra. Jo mai no he dit que hagin de tenir cap preferència ni privilegi. Al contrari, m'he centrat sempre en un finançament per mèrits i esforços i sobretot en la llibertat de moviments. Tenim limitacions absurdes, que si s'eliminessin no perjudicarien ningú i ens permetrien actuar sobre els nostres recursos per provar d'aumentar-los i de millorar. No obstant els inconvenients d'un sistema bastant paternalista decidit a assegurar una igualtat general sòlida però a la baixa, la nostra Universitat continua brillant en els resultats de prestigi i aconseguint millores en l'ordre de les aspiracions més lleials al projecte original. Ens hem situat entre les 10 primeres universitats joves del món. Tenim en marxa el projecte Mercat del Peix, celebrat per totes les institucions públiques del nostre entorn pel seu efecte en el progrés de la ciutat, del país i la seva visibilitat a Europa. S'ha concretat el programa transversal sobre benestar planetari com a senyal d'identitat i del compromís de la Universitat Pompeu-Fabra amb la gent de 20, 30 i els seus objectius de desenvolupament sostenible. Hem creat la Universitat Europea Autopia, juntament amb altres 5 universitats europees que ha estat seleccionada entre les primeres del programa, del famós programa de la Unió. Hem signat amb el Parc Salutmar el conveni que ens permet desplegar un programa de medicina i de formació del personal sanitari propi dels nostres temps, plenament d'acord amb les necessitats socials de prevenció i de precisió del present i del futur. Els projectes de compromís social i d'igualtat s'han instal·lat en els punts d'articulació de la casa, preparats com mai per permetre'ns sortir d'una, deixeu-m'ho dir així, d'una indigència moral, impòpia i massa inconscient. El projecte de Cultura UPF+, com tajar amb els convenis amb la Fundació Bila-Cases i la Fundació Joan Miró, que s'afegeixen el conjunt d'activitats que empenyen la Universitat a ser un espai de coneixement inseparable d'una cultura general sense la qual la paraula d'educació perdria qualsevol significat. Perdoneu que es mentin només algunes de les satisfaccions més grans que hem tingut darrerament. La Universitat avança anava a dir encara avança, però no m'agrada l'esperit entre prudent i pessimista l'encara avança, tot i que la pregunta natural seria i com és que em carro i tot el cavall corra i va de pressa? Tinc una resposta que no és gaire difícil de dir, però molt difícil de fer i no sóc jo qui la faig, és que formem un grup de persones molt consistent, inusualment consistent, ventriades, seguint processos que hem arribat a controlar i cuidar molta atenció. Cada escuda nosaltres és en certa manera part del compromís de tots. Aquest és un element essencial, aquesta conspiració general de tots en tots, persona per persona i tots en tots de la nostra Universitat. Crec que aquest compromís no hem sabut expressar-lo ni comunicar-lo correctament fins ara. Potser per això no el compartim d'una manera prou explícita. Això forma part de les dificultats extremes en què no aparem de treballar, però és un compromís present, palpable, rarament traït de mal a fer. En comptes de quan trigarà a perdre velocitat el cavall, doncs prefereixo preguntar-me i demanar-vos estimats a les membres de la comunitat i amigues i amics nostres de tot arreu, si no podríem fer encara més coses fora del domini al qual altres han decidit que s'han de circumscriure les nostres activitats. Us proposo que ens escapem, que ens continuem escapant d'aquest domini, amb tot el respecte pel domini. Continuem amb el carro, que deixem galopar també el cavall de tant en tant. Estudis propis internacionals, per exemple, ja que els responsables del Consell Interuniversitari de Catalunya no ens permeten matricular estudiants de tot el món en els nostres estudis de grau, que ens ajudarien a millorar les companyies i potser aprimar la gamma d'obligacions superficials, sovint necessaris del tot que hem contractat pel fet d'haver nascut com a universitat a qui on som. Ens permetrien, amb el temps, saber allò que deia el començament. Quan val la Universitat Montbeufabra i qui ho hauria de pagar a banda dels que hi treballem, que sense dubte ho paguem amb molt d'esforç i vosaltres amb una gran solvència. Suposo que, quan dic això, s'entén que no prejudjo cap model. El finançament públic i gratuït per als estudiants, per exemple, no em sembla dolent, però la part pública ha de respondre i no pretendre mantenir una universitat de primera a preu de saldo. Avui no és el meu tema, però sí que ho haurien de ser la internacionalització. La internacionalització i la presencialitat estudiada i destilada que són dos misteris d'efectes miraculosos i s'esbosen feliçment en el nostre avenir, com heu vist en la memòria que s'ha presentat fa un moment a través del programa Evolution. Us vull convidar, amb totes les meves forces, a entomar aquest curs i acceptar els canvis de pista que probablement haurem d'anar fent de tant en tant sense desanimar-vos. Els problemes del Covid-19 s'aniran superant i hem de conseguir sortir-nos reforçats per al curs que ve. Aprofito l'ocasió per expressar la meva simpatia i tot l'efecte a les persones que estan patint directament els efectes de la pandèmia. Estem molt atents per mirar d'ajudar a tothom i, amb més o menys trassa, tenim les persones ben bé al centre, el centre mateix, vull dir, de les nostres preocupacions en un nosaltres veritablement universal, que significa no cap cosa estranya, sinó simplement de tots, com nosaltres de tots. No puc mostrar si no el meu entusiasme escoltant el Julio Manrique i mirant l'obra del Bercerra. Crec que no hi ha invitació millor a destruir un dels vicis que combat o hauria de combatre la Universitat, la mandra de pensar. Seguint una citació que m'agrada molt, no hi ha feina que no estiguem disposats a emprendre per mirar d'estalviar-nos la dura feina de pensar. Moltes gràcies, Albert i Julio, per haver-nos col·locat en aquest trampolí galàctic. En aquest curs de catàstrofes la vostra escenografia ens durà a més a més a la deriva cap a la tempesta de Shakespeare, que hem editat perquè la tinguin tots els membres, estudiants, professors i personal d'administració i serveis de la nostra comunitat. Permeteu-me que agraeixi el meravellós equip de direcció i de secretaria que m'ha acompanyat i sostingut durant aquests anys el tercer misteri, en aquest tercer misteri afegit als dos que he dit abans, que és el de la seva simple existència. Moltíssimes gràcies a tots. Molta cura i tanta força i felicitat que sigui possible per aquest curs 2020-2021, que declaro inaugurat.