 Jeg vil gerne starte med at takte Aarhus Universitet for den meget betydelige ære anerkendelse, som det her er udtryk for. Ligevel vil jeg sige sådan en ting, der kommer ind af poskassen, og så tænker man måske ikke lige så meget over det med det samme indtragelt hverdag, men alligevel så er det jo ret utroligt. Og det er ikke mindst en meget ydmyge oplevelse at tænke over, at universitetet har brugt tid på at overrege og beslutte at ære mig på den her måde, bl.a. mange andre meget imponerende mennesker. Så tusind tak for jeres hensyn og omtanker i og pege på mig. Det er meget glade for. Jeg synes, at universitetet fortæner en endnu større tak for noget helt andet, nemlig at jeg har fået muligheden for at udfolde mig her og bruge nogle af de bedste, Hvad faldt 9 år af mit liv med tilknytning til stedet? Der gik ganske viste tutræet disse år med at opholde mig i henholdsvis England og USA, men ikke det som ændret altid med tilknytning, til og netop fordi jeg kom fra Aarhus universitet. De årer og udfoldelser var nogle helt fantastiske årer for mig, og ønsker aldrig rigtig, at du skulle slutte og jeg troede da, at de gjorde det, så havde jeg lidt svøret ved at klippe navlestrangen. Så jeg blev for eksempel ved med at komme tilbage og undervise et par år en dames af stor iver og entusiasmer, at jeg fik den her gylne pegepind, som jeg vidste selv havde med til at indstifte tidligere. Det var meget høftigt. Jeg mødte også rigtig mange spændende mennesker, blandt studerende, administrativt og vinskabelig personal, men også ude i verden, mens jeg var her på universitetet. Jeg har stadigvæk kontakt med rigtig mange af dem. Nogle er blevet rigtig gode, nære venner og gode bekende. Nu er det faktisk 25 år siden jeg startede opdager, og jeg har lige været nede her i Aarhus midtbyer og få tjekket, at nu skal jeg have læsebriller. Så er tiden er gået. Jeg vil sige, at jeg kom ud i verden og fandt den verden, der også er udenfor Aarhus Universitet, kunne jeg virkelig se alt det, som årene på universitetet har gjort muligt for mig. De har lyftet mig til nogle helt utroligere steder, oplevelser og møder med mennesker. Jeg synes, at næsten hver eneste uge, der oplever noget helt fantastisk eller møder nogle utrolig interessante projekter og mennesker, og jeg synes, jeg ser nogle dele af verden uben barser, som jeg aldrig rigtig havde forestillet mig at opleve. Og det startede faktisk i det små, da jeg kom her til stedet i september 1989. Jeg mødte dygtige engagerede professorer som Martin Paldam, som var en af mine første underviser, og jeg blev dybt engageret i studentermiljøet og i politikken, i udvalg og foreninger og så videre, og fik en meget bred kontaktflade på tværs af fakulteter og overgangen. Det var et af de her første af mange år her, hvor sætningen om det er, som at drække af en brændslange, kom til sin ret. Og det er, som man siger, man kan ikke tvinges til truet eller man kan tvinges til truet, men man kan ikke tvinges til at drække, og jeg dræk og dræk og dræk mig igennem min studietid, nok i mere end en forstand. Man kan nemlig overrisle alle med alverdens indsigt og forståelse, men den afgørende forudsætning det er den indromotivation og drivkraft. Hvis man ikke føler livskraften til at være med til at skabe noget, til at udfolde sig, til at forholde sig lejende til stofet, det vil sige ny skæret, eksperimenterende og fortumsfritt, prøv det af, mislykkes og så prøv det på andre forskellige måder, så lærer man det faktisk aldrig rigtigt. Og ofte så opfører studerende sig også, som om de er gået i en anden barndom i de her studier, tror kun man skal kigge ud af vinduet, hvor de har forlatt deres forældre at stå på rejneben for første gang, og ja, med bautlusebens klare lys, så gør de det også ting, også jeg, som måske var barndeligt og latterligt, som har sejlet over søen og så videre. Jeg har også mødt op til Anders Bilt og Sven Hyldeberg, hvor nødt til at tage sit havtøj på, for at ikke at blive alt for snavsød af festlighederne. Men det er faktisk barnets nysgagighed og fortumsfrihed, lej og eksperimenterende, barnet som den naturlige og lejende elev eller student, som er en naturlig lærerne person, der får osætningen. Da jeg kom til USA, så sagde Bengt Holmström til mig, som er en stor finsk økonom ved MIT i USA, at alle signifikante og banebrydende videnskabelige bidrager blev skabt i forskerns barndom. Hvis man ikke arbejder med stoffet på den måde, hvor man opdager, at hver et problem renfasker mange forskellige løsninger, og at de kan anskoves fra mange forskellige linser, så ledes det i virkeligheden ikke handle om at kende løsninger, og at kende svar, men i stedest handle om at kunne stille spørgsmål. Så forstår man, at det er vigtigt at lære at arbejde med sig selv og formulere et svar var et eller andet svar, end det er at kende andre svar. Spørgsmålet er vigtige at svare, og forstillingsevne er langt vigtigere end løsningen. Alt for mange er alt for voksne, når de ankommer til at leve universitetsmiljøet, i stedet for at tænke over spørgsmålet og hypotesen, teorien, viden og eksperimentet, den dybe læring gennem erfaring og erfaren. Jeg fik det faktisk bekræftet i går, over en frokost i Beijing, med rektoren for Tengshua Universitetet, som er det kinesiske svar og problematie, tror jeg godt, man kan sige, og har blandt andet uddannet den nuværende president af Kina, der sagde rektor Timmer, der var der i går faktisk med hele torning, at han nu definerer forskellen på A og X-studierne. A-studierne, det er dem han altid får, for han får de en procent bedste i Kina, men nu vil han have eks-studierne, det er de som kan stille spørgsmål, de som kan være kreative, de som kan udfordre og tænke selv. Derfor kommer man kun, hvis man er interesseret i at drække og fordøje, og her kunstighed faktisk gør ikke gøre meget andet end at åbne dørene og inspirere og reagere på de studiernes fordøjelser af stoffet, og for mig har det været en øjne åbner, ikke ligesom en blitz, men sådan et dybt dyk ned i akendelsens dybter. Sådan en oplevelse er aldrig muligt uden samspillet mellem mennesker, og med stor generistet og velvillighed fra mange sider. Jeg skylder mange mennesker, rigtig mange mennesker her, institutioner, fundet, en del af samfundet, mere takkende lige kan nå oprams her, men jeg vil gerne særlig fremhave professorer som Ole Øenslæger Massen, Pia Bals og Overgård, Ben Rørsted og Svend Hülleberg, som alle på afgørende tidspunkter hjælper mig videre i mit liv her. Men der er også mange andre, der fortjener anerkendelse for deres engagemang og for deres undervisning eller rolle på universitetet. Jeg husker for eksempel Frank i Tryggeriet, som så kan det ikke existere mere på grund af nye tidsaler. Jeg tror også, han har fået sommerhus over på Hellig Næs. Bibiana i Secretariatet, som var næsten sådan en slags reservemor, senere blev hun min genbo i en periode. Søren i i tilafdeling og mange flere, som læser i selen her og engagerer sig i min særlige behov, og siden med interesse har fuldt mig gennem livet. Det skabte et hjem og en arbejdsplads for mig her allerede fra de første år som studerende. Grundforskningsfonden og PhD-ordningen, som var lidt ny og sådan som den eksisterede i midten af 90'erne, var også helt afgørende for min muligheder for at udfolde mig og finde ud af, hvad det virkelig vil sige at være forskere, det vil sige, hvad det virkelig vil sige og være studerende. For det var som om det var først, når man skrev sin PhD, at man opdagede, hvad det virkelig vil sige og være en ægte studerende. Hvis jeg skulle slutte med en bøn og et ønske og en opfordring, så skulle min bøn være, at universitetet i samfundet får lov til at få blive et sted for fordybelse, forståelse og forundring, for uden en institution, der producerer videre kandidater. Mit ønske, at man er engageret sig endnu mere i de enkelte menneske, hvad enten det er forskeren, det er administrative personale, og det er studerende, som alle fortjener mere fokus og opbakning i at lykkes. I vores verden har det her aldrig været vigtigt at forlande at vores fremtid. Og endelig, min opfordring til de studerende om at komme her til med engagemang, forestillingsævner, fantasi, nysgagighed, og la' lysten drive indenfor, i stedet for at udfra med fokus på resultater, krav og anerkendelse. Vi kan tak for ord og for modtage den her pris.