 Жетварят – глава 15. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят – повество тюрданявков – глава 15. Широкията двор глъхнише в Трева и Бурен, хъщата беше схлупена, низка и резкривена. Не се виждаше никола, ни плуг, ни каквото и да било земледел скоро дие. Вратите на обора зеяха и лесно можеше да се познайе, че в него добите код коле не е влизал. Там беше прашно и замръсено сперушина. Една братва лежеше захвърляна сред двора до изпосечени и оглозгн, като с зъби дърво сег. Дърва нямаше. Нямаше и както в други дворишта висока купня с тезег. Напуснато и за немарено изглеждаше всичко. Само в един отстранен кът можеха да се познайе следите на работна рака. Там беше завардена стрънен плет малка градинка, имаше няколко овошки в нея, купчи на цветя и няколко лихи с зелен чук. Къщата са ще беше грижливо измазана, но всичко това малко изменише безотешния вид и голямата беднотия на около. Едно мърше в окуче се надигне изсянката на уградата и се накани да залае, но веднага пак лениво се отпусне и заследи само сочи чуждите хора, които влизах. Предвождане от Гроздана, Пелчерът и след него дядо Петра влязуха в хаятия. Две жени бързо и почтително се изправиха, што ам ги видяха. Едната беше Петра, другата баба Ангелина, която, между другите си искусства, знаеше и да бае. Рамаданов не беше разположен сега да се кара с старата знахарка. Мина кре женити и се приближи до болното. Той беше 8-9 годишно мъмчемце, си спито и бледно лице, си избистрени синя очи, които гледаха мечтателно и скръбно. Тешко халище го завиваше чак до гърдите и върху него бяха отпуснати ръцетему слаби и от анели. Рамаданов почна внимателно прегляда си. Той обичаше своята профессия, гордееше се с дългата си практика и сред най-опасните болести работеше бесстрашно и усърдно. Той ставаше тогава груб, придричив, не тръпим почти, но сега фелчерът изглеждаше съвсем друг, любезен, внимателен и кротък. За него не беше трудно да разбере, че неща с тието е севилу гнездото си в тая къща и болестъна това дете не е нито първата, нито последната не воле тукъ. Той искаше да помог не колкото може, слушаше внимателно объяснението на Петра, разпитваше малкия и между въпросите си примесваше и някоя галена дума. На края той остави прахове и други лекарства, обясни и как ще трябва да се дават. Детето имаше обикновена треска и никак в опасност нямаше, но Рамаданов виждаше, че в беспокойството на майката ри да е съвсем друга, голяма и скрита мъка. Честният и добродушен човек се трогна и за да изкаже някак са чувството си, повторяше и потретваше наставлението си. Гроздан стоеше на страна, молчелив и навъсен. Рамаданов ни веднъж не се обърна към него. Ваба Ангелина беше издебнала сгодно време и беше си утишла. Рамаданов тръгна да си ходи. Въпреки всички настояване на Гроздана той отказа да вземе пари. Петра донес едно пиле, подаде го на кихаята и то веднага замлъкна като удушено в коравите и научни пръсти. Рамаданов се престори, че не вижда, каза още няколко доми и си замина. Гроздани Петра останаха сами. Нешто тежко и безнадежно изпълни сякаш изведнъж къщата, гнетеше ги и ги отчуждаваше един от други. Петра променили цей, мънчеше и ходаше изкъщи с потопени в земята очи. Гроздан също не намираше къхво да каже. Сложеха да едат. Петра почти нищо не хапна, беше скръстила ръце на коленете си, гледаше занесено пред себе си и от време на време изтежко въздишеше. Гроздан беше и казал, че изгубил делото, че вълчано взема нивите им. Но той беше казал това, както всякога, срдито и с няколко доми само. А тя искаше да знае всичко. Чувстваше, че беше дошло време да се говори открitto и ясно. Но Гроздан молчеше. Докато Петра прибираше с уфрата, той влезе в другата стая, разхождаше си и липък се спираше и разсеено, гледаше овъх телите и бледи украшения пустените. Имаш ефединъгъл дървени коностаз и пред него малко кандило от синкъво стъкло. По на страна се редяха няколко избелели штампи и между тях една жетварска брада изплетена от класове. Една рекламна афиша на жетварките Мак Кормик беше закувана там още от времето на дядо добре. На нея се виждаше озреало, житно поле и червено бойде се на жетварка, тегленно от великолепни коне. Отколешни и мили спомени идеха от всичките евектории. Влезе Петре и недоволно и очудено погледна към Гроздана. «Не зная, какво ще правим с това дете?» казат я. Цяла нощ не е спало, не затвори очи, не се урахъти. «Ще му ми не?» равнодушно отговори Гроздан. Докторът налик каза, треска е. «Не знам, какви не са нища съм санувала нощес и той проклетото куче цяла нощ е вило. Вие заглавата си, куче кога вие и лище побеснее или ще умре». Гроздан говореше без да се обръща, все още загледан към стената. Спокойството му разсърди Петре и тя изведнеш избухна. «Ама не мога вече!» извикат я. «Не се терпи вече, не мога, не!» Гроздан се възви и очудено е погледна. «Какво не можеш? Какво има? Какво има? Нищо няма! Все нищо няма! А поглеждали ми някой? Питали ми някой?» Сатворила съм се в къщи като куковица. «Може ли тъй? Я виш хората, всеки си има добита к работи си, а ни?» Гладна и жерна ли си останала? Прикъсне е Гроздан. «Ох, боже, само ту и да е! Не съм гладна, хляп има! Ама какъв хляп купен? И как се купува? С что се купува?» «Да молчиш!» извика Гроздан. «Да молчиш! Чули!» «Ама ти не знаеш, какво приказват хората? Срам ме е да изляза, срам ме е да погледна някога в очите. Боже, ту или ми била урисано, ту или...» Те не можеш е да говори повече. Расплака се и скри лицето си в натрупаните до стената дрехи. «Какво приказват хората не искам да зная?» каза натъртено Гроздан. «А от де земъм, де давам, зато и не искам да ме питаш, че си сидиш в къщи и толко с.» Той излезе, мина в хайта и так му ще ще да прекрачи прага, обърна се и се вслуша. Вътре плачаше Петра. Плачаше стоя на певен и безутешен плач на жените, който тъй непоносимо измъчва. Гроздан поиската се повърне, едо са ноще повече но погледат му се спря върхо болното. Детято се подигна, обърна големите се очикам с обата, бледното му лице се набърчи от болка. «Мамо!» разплака се топ. «Мамо!» Гроздан излезе на двора, една минута постоя загледан пред себе си, стъпи не виждаш поглед. Буря се надигаше в душата му, мислите му се объркваха и късаха, кръв нахлуваше в главата му и като с чук биеше в слепите му очи. Беше горещо, задушни вълни като че изпешт полъхваха към него. Той премина из двора прехвърли се в градината и като под косен се тръщна под сянката на овощите. В една гато е пак си изправи, погледна към къщи и се вслуша. Плачат на Петра беше пристанал вече. Гроздан се отпусна, полегна на едната си рака и се замисли. Не за първи път той имаше таки възпречквания с жена си, чувстваше се виновени за гробостъс и се всяко гъръскайваше. В упръците и в оплаквания на Петра нищо друго нямаше освенистина, в тях се обаждаше и заговорваше собствената му съвест. Но так му той е гласто и искаше да задуши, да него чува, да избяга от него. Хъсно е вече. Неудържимо и стремглаво той отива права в пропъста. Ни иди ни да се отбие, ни да се спре. Защо тогава да се измъчва напраздно? Защо да мисли? По хубаво и по леко е да върви тъй, с затворени очи и да става каквото ще. Найпосле не той беше виновен за всичко това. Из улицата се зачуха гласове. Минаваха чета работници. Те бяха вседели урмански турци, високи и снъжни колоси, които напускаха вече бедните села и слизаха да търсят работа по големите чифлици из добруджа. Едни от тях носиха коси, други бяха прехвърлили турбите и яморлуките си на рамо, сърпове и паламарки бяха подпасани в поясите им. Лятната работа почваше вече за тях. Найнапретите щеха да почнат с прекупаването на кукурузите. После ще ще дадои да се накосат и неосетно и в една гъследнега жетвата. А тук те са вече в стихи ето си. Дванайсет дори девете души са достатъчни да вървет подиредна машина. Може нивата да е много висока и гъста. Може конете да са силни и жетварката бързо да застила земята с ракойки. Тях нищо ги не плаши. Никой няма тяхната сила и никой подобре не уме от тях да пристяга и завързва големите доброджански снопи. Дълго време гроздан гледа след турците. Едрите и инфигури тежко се полюляваха в разкъсана и дълга върв улица, като наято жерави. Някоя ко са проблясваше на слънцето или пък едва-медвам долите ще откъсли код провлечена и страстно-ориенталска песен. Един по-един те превълиха от татък Хоризонта. Тежък труд очаква ще ти е хора. Не милостива ще ще ги гори слънцето. Яките им тела щяха да се къпят в пот. Мусколите им щяха да се обтегнат до скъсване. Но срещу това тегло те отиваха радостно и с песни. И наистина, има нещо хубаво и сладко в труда. Това е у нашко доволство, което познават само здравите, силни и работни хора. Това от колени изпитано чувство изведнеш обхвана гроздана. Той се поисправи, учите му се оживиха, у цялото му тяло преминаха бодри и сладостни тръпки. В жилите му обликаше сила, ръцете му искаха коса или сърб, но той е порив изведнеш угасна. Нищо не го зовеше и нищо не го чакаш е в полето. Тая година той нищо не беше сиял, няма да се е и за напред, той няма ни ви вече, ни вите му са увълчана. От като беше почнал да се съди за тия ни ви, е двам сега гроздано сети истинска болка за тях. Няма беше възможно да му ги отнемат, да му вземат тие ни ви, които са негови и само негови могат да бъдат. Те беше израснал на тях, учите си да затвори, ще ги види този час, тъй както си са, гънките на местността, пътищата, могелите до тях. Той знае простъй им, где, каква е чиста ли е или примесена с дребни камачата, знае цвета е, знае вкуса и дори. И младените и животът му е приминал там, той хубаво помни и коравите залът си и хапнати на бърза ръка при страшните горищини пожетва и тежеста на снопите товари ни рано сутрин, когато зорницата още не е изгряла. Тие ни ви той ги работил, знае само тях. Прекрачили си на Раим, са едно, че прекрачва прага на къщата си, сред тях той е като у Дома си. Кой може да му ги вземе? Защо? С какво право? Са едно да вземат да му отсекат една рака, да му извадите на око? Тие ни ви могат да бъдат само негови. Как може да стъпи там чуш човеки да каже, те са мои и кой може да бъде той? Вълчан ли? В Роздан стана и възбудено почна да си разхожда, омраза и гняв за кипяха в душата му, лицето му потъмня, почитимо за играха зловещи пламъци. Той не беше вече способен да мисли, не отолима, жажда, замъст само и спълваше цялото му защество, кипеше в жилите му, помрачаваше разсъдъка му. Ненависният образ на Вълчана не се махваше от очите му, дразнише го и го подлодяваше, гад, змия, чепнише Гроздан, щете смажа, щете убия. Крайна глава 15. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 16. Записано за Либри Бог с точка Орг. Жетварят повество тюрданявков глава 16. Тиха и топла нощо гърна селото. Прибра се и последната закъсняла кола, улиците опустяха, угаснаха и сетните прозорци, почиваше всичко. Неподвижни и сънни, дървета тарисуваха върху ясното небе, черните си грамади и високо над тях, като едрия алмази, грейха звезди. Покрай стрихите безшумно сновяха прилипи, светулки чертаеха огнените си знаци в мрака. В безмълвната тишина на ноща, напоена слят на задоха, нищо друго насечуваше освен песен те на шторците. Тия къси, сипкави и плахи звуци идеха от близо, идеха от далеч, сливаха се в безбройни струи, издигаха се на горе, приплитаха се сякаш слъчите на звездите и на едност тях трептяха ритмично, монотомно, като че заспалата земя унесено и спокойно дишише в са няси. Направ по-глед нищо не отличаваше тази нощ от другите, но от към запад се подигаше гъст и черен мрак, мътна и широка сянка, която бавно застилаше небето на тая страна, гъсеше една по една звездите, заличаваше очратанията на хоризонта. От време на време на татък проблясваха светкавици, тога сполето се откриваше на далеч, виждаха се и запалените крайище на тъмни облаци. Отново падаше тъмната завеса на мрака, минаваха няколко минути и след това глухо, като че из-под земята проечаваше гръм. Мина се тъй час, може би два, ноща беше все тъй тиха и царствено спокойна, само тъмната сянка на запад все повече и повече растеше. Изведна шлек ветър, разклатени подвижните до сега дървета, във въздуха се растопи и разля пресно тая хлад. Нов още посилен ветър долетях, увожките се разлюляха и за шумяха. Подигна се прах, развяха се и загониха сламки и хартии. Вятърът вече не приставаше. Някъде силно се затрачна врата. Непребран някой кон бясно припускаше из улиците и цвилише, че се нечи и вик, който веднага заглъх наодавен в шума на бурята. Сред кавиците мятаха кратки блясът се сякаш някой размахваше изноща огнини мечове. Совсем близо, като че над самото село, оглошително и стрещя грамотевица. Издвориштата и харманлъците се зачуха гласове, тук там е заблежтукаха фенери. Хората бързаха да затворят добита кафоборите, прибираха едно от друга под сушина. После всичко утихна притъй се и зачак. Бурята се усили. Появиха се сега пониски облъци, гъсто на пластени и черни като пожарен дим и подгонени бясно от вятера, виден само мико бложиха цялото небе, зато лиха всички звезди, огасиха и последния светъл лъч. Всичко се заличи и сляв тежък и зловещ мрак. Започна се фееричната игра на светкавиците. Те се запалваха и трептяха непрекъснато, откриваха на въсинуто и гневно лице на небето и в кратките им блясъци можеха да си видят плахоприведените триви, глухостенищите дървета, склупените и смочани къщи и наоколо, безкрайната равнина на полето, вцепенено и глухо като пустиня. Нямаше вече отделни грамотевици, боботаше непрекъснат гръм, оглушителен и страшен, като че огромни скъли се рушаха и падаха в някоя пропаст. Ако светкавиците не го огряваха, можеш е да се помисли, че селото повече не съществува. Жива душа не се виждаше никъде. Но из улицата, която водаше към къщата на Вълчана, вървяха двама души. Стъпките им насечуваха, неги лаяха псетата, самите те се виждаха само, когато блясваше някоя светкавица. На главите мимаше къчулки, вятърът развяваше полите на юморлуците им. Пред тях светкавиците затребтяха повисока каменна ограда, която се стори още по-бяла и спод тъмния гасталак на овощите. Два мата души се спряха и предпазливо се затулиха креоградата. Те бяха гроздани тачката. Тачката се отдели безшумно, като че на пръзти, потъна в мрака. Мина сета и доста време. Гроздан почна неспокойно да се озърта, при всяко блясване на светкавиците се взираше и се мъчаше да са зря някъде тачката. Найпосле той нечакано се показа съвсем от друга страна и всета и тихо, и неогадешката застана претюрдана. Е, как е? Прошепна гроздани се наведай към него за да го чуе. Пак върдят недоволно от върна тачката. И тази вечер нищо не ще може. Три ма са. Три мали? Три ма са. Единия го видях, че се разхожда из двора, друг се покашля към къщи, а една цигара светна към хамбаря. Пазят. Цигарата, за която говореше, тачката отново заблищу къв мрака, чо се суха старешка кашлица. Гроздан тряпне и вторачено се зауглежда на татък. Ей го, гневно и задъхано зашепна той. На сам иде. Той е. Той е. Нали? Ах, чака и сега. Сега. Една светкавица блесна и освити замик всичко на около. Прилепени снишен до оградата, Гроздан надничаше в двора, лицето му беше напрегнато и навъсено, ръката му се протягаше назад и нервно пипаше задържката револвера, запасан на кръстъму. Никакво съмнение не оставаше върху това, който той се готваше да прави. Светкавицата скоро угасна, но тачката беше сварил вече да хване ръката на Гроздана и да го спре. «Остави! Остави!» Кихому заговори той. Елана сам ще не усетят. Не, той, не. Лут ли е вълчан да ходи по това време из двора? Няко от чирациите ще да е. Елана е елана сам. Друг път ще си видим сметките с него. Нали виждаш? Сега нищо не можем направи. Пазят. И двамата замолчахва. Бурята се усили, клонете на дърветата за шумяха и се зачупиха над главите им. Редки и тежки капки заудреха вземята като куршуми. «Да си ходим, тогас!» ка за Гроздан. «Да си ходим ли? Защо? Да идем бърем от татък!» Прошепна тачката. «Къде да идем? В черквата. И тъй сме дошли. Върви, върви да си ходим. Ама сега му е времето!» Гроздан се обърна и се накани да си отива. «Чакайте!» зашепна тачката. «Лишти идем!» не искам. Ако и черквите почнем да убираме. Тачката пристъпи още поблизо до Гроздана и почти прелепили цято си до него в оту. «Слушай бе човече!» и умолително и гневно зашепна той. «Не ставай дете! За какви черкви ми приказваш, не сели разбрахме! Ще вземем само Венеца! Ще вземем златото на Валчана и ту и то!» Гроздан молчеше. «Върви! Върви!» шепнеше тачката. «Стига се е хвалил той е изедник! Лъже хората! Лъже и Бога! Ти ли ще гожалиш? Да вървим!» изведнъж се съгласи Гроздани, тръгна напред. Малвата за златния Венец и забъснословната мостойност не даваше мир на тачката. Споменът за някогъщния обир на русски манастир беше разпалил всичката мостръв и той беше решил, по къвто и да било начин да тури ръка на тая скъпоценност. Гроздан отблъсваше увещания тъм и не се са гласяваше. Но той беше готов да направи всичко, към който би готласнало мразата му към Валчана. Тачката добре знайше това и нарочно даваше такъв вид на работата, като че из-за него поважен беше ударът, който се готвеше срещо Валчана. От колкото очакваната, корист от крашбата, ато вастигаше за да го послуша Гроздана. Те дойдоха до Черковната уграда и се спряха пред малката вратичка. Тачката се покачи на един соседен плет и от там бързва се прихворили в Черковния двор. Вратичката се отвори, пусна Гроздана и веднага се затвори след него. И два мата тръгнаха направо из високата трива. Блесна святкавица и откри Бялата сграда на Черквата и няколко стари гроба наоколу над чието кръстове се разлюлявах в низки хресталаци. Бурята като че оставаше от вън, а тук между високите довари стоеше това глухо и таинствено безмълвие, което царив необитаемите места. Изведнъщ изтрештя оглушител на Грамотевица. Гроздани тачката се спряха и в трепетния блясък на святкавиците плахо се загледаха един други. Дъждът заваля по-силно. Остръми резмана бученищ изпълни въздуха. Гроздани тачката минаха от към северната страна на Черквата. Там двора се издигаше и прозорците бяха низко до земята. Тачката отрано беше се приготвил. Той извадите сто, завитув една кърпа, залепи го на стъклото и натисна с река. Що се слаб по-код, но ни едно парче не падне и не прозвънтя на земята. Но и тази предпъзливост беше излишна сред бестния война Бурята. Тачката провря железния лост в тъмния зев на прозорица и се помъчи да изкриви железните пръчки. Но той беше слаб, умори се скоро и нищо не можа да направи. Гроздан поел осто от ръцетему. За няколко минути само яките железни пръчки бяха изкъртени и прикривени на горе, открисе широка дубка, през която свободно можеше да се провре човек. Гроздан прибра полите на и морлука си и влезе пръв. Влизай, извика след малко той, като че изденото на някои кладенец. Влезе и тачката. И двамата се намериха в тъмната и празна сграда. Облъхни ги топъл и задушен въздух, замири се на тъмян. Одна след друга следваха светкавиците и вън пламваше у слепителен огън, затворен в черните рамки на прозорците. Бракът, бягаше и заглите, открояваше се част от някоя колона, някоя хоръгва или полилей. Виждаше се и яко настасат, където поясно от другите светваше жълтата плащ на новата икона. Всяка една светкавица откриваше за минута неясни и образ, влещаше по-златния венец и отново пак угасваше. Гроздани тачката встримиха очи в та и икона и тръгнаха към нея. Неволно вълнение обзедвамата. Теплахо се заозъртаха, услушваха се съзатейн дъх, шепниха си нещо без да се чуват и без да се разбират. Няколко минутите се лутаха около иконата и не знаеха какво да правят. Най-после тачката се съвзе. Той намери един дъзчен стол и годонеси. Гроздан свалия морлука си, захвърли го на страна, на мести по-добре стола под иконата и се покачи. Той извади ножа си и се приготви. Цветкавиците тръптяха една след друга и огряваха иконата пред него. Той виждаше венеца, виждаше и част от самата икона. Лицето му беше на една височина с нея. Това някакък особено му подействва. Ето. Отколешен спомен възкръс не изведнеш в паметта му. Те и отблизото е беше виждал иконите, когато дете още, майка му го вземаше на ръце, издигаше го към тях и той отдалеча още приготвя. Той беше усните си за да целу не. Не изписани и мърдви и образи стояха пред него тогава, а живи същества, самите светци, които кои знае защо, трябваше да стоят постоянно на едно и също място. Малчаха нагледаха, разбираха и знаеха всичко. Гроздан усети той е благоговеен трепет, какъвто някога беше изпитвал. Една потайна сила, като че го сграби и потегли назад. Той беше готов да слези от стола и да бяга. «Хай деде!» обади се от долу тачката. «Ти заспали там, што ли?» Гроздан се оборави. Този глас беше спокойни дързък и в него той сякаш чу горчива на смешка над самия себе си. Той се наклоника миконата и приготви ножи си. Чекаше само някоя светкавица за да улучи края на Венец и да почне да го отпаря. Изведнъж цялата черква се изпълни согън и всъщия мик изстриштя такава силна грамотевица, като че беше одарила в самия покрив. Гроздан трепна и се полюля на стола. Нови светкавица заиграха и той видял остриято на ножа си надвесено над бледно някако чело. Две очи го погледнаха бързо и скръбно и веднага пак се скриха в мрака. Гроздан бързо от мести на страна ножа си и затърси края на Венеца. Раката му трепереше, «По живо, по живо», подканише готачката. Гроздан заработи бързо и трескаво. Всичкото си внимание сега той напрягаше само да не изпусне ножа си из под Венеца. Когато блязкаха нови светкавици, той затвареше очите си. Не искаше да види още веднъж под ножа си у нова скръбно лице. Изведнъж бурята достигна не въобразима и страшна сила. Една след друга трещяха грмотевици, то тук, то там. Като че мога ще и гнев на някоя десница все още тръща мястото, където трябваше да сложи последния си и най-страшен удар. Бурята зави с всички гласове на ужаса. Върхо покрива налетяха бесни пориви и нещо за плюща и за чука по него, като че се разсипваха оловени зарна. Заваля поройен дъщ. Вън заплизка и затече вода. Вято рад блъскаше в прозорците, налягаше върхо вратите, свиреше из всички ръстрози. Изщупение порозорец на хлостро и от студен въздух и ситни капки. Поръгвите проскрептяха и развяха черните си знамена кристалите на полилейите за звънтяха. Под бесния натиск на бурята цялата черква сякаш си угъваше, покривате стените пукаха, издалечните и тъмни като вейдеха странни и непонятни звуци. Гроздан ставаше по-неспокоин, тъй усещаше, че венецът е почти откъртен, наближи лицето си, за да може да види по-добре и за чака. Блесна светкавица. Гроздан видя ножа си и под него, челото и същите очи, които бързу го погледнаха и в той е поглед цякаш високо и звика и проплака смъртна болка. Отново всичко потена в мрака. Една не чака на пауза на стъпи в бурята. Виятърът спря, утих на всеки шум. Гроздан ясно чуваше ударите на срцето си. Какво правя ас, помисли си той. Същи ими код вън прозвуча камбана. Един единствен удар, който глухо и тихо замря. Какво е той? Побита гроздан. Глъсът му потребна и се задави. Не знам, също тъй плаго си обади тачката. Камбаната като че удари. Зарява отново бурята. Дъжд заплизка още по-силно, затрещя грамотевица. Чо се отново камбаната? Един два одъра само, който заглъхнаха в шума на вятъра. Чудна работа, каза тачката. Чакай да видя, какво има. Той тръгна към вратата. Чо се как откачи железните подпорки и отвори. Гроздан стоеше на стола неподвижен и вцепенен. Крафта биеше в слепите муучи, владен потуро си челото му. Той не смееше да се обърне и да погледне пред себе си. Тачката се завърне и дойде близо до него. Въжето се отвързало на камбаната. Спокойно каза той. Люлея се извани сама. Вързах я. Айде по-скоро. Много се бавиш. Думите му заглъхнаха в грамотевицато. Гроздан заработи отново. Той скаше да свърше колкото се може по-скоро. Наблягаше по-силно с ножа си. Бързаше. Надвижението му бяха несигурни. Ръцете му трепереха. На едно място ножа се запъна и венецът там не се открътваше. Обзед от нечака на слабост, гроздани зохка и спря. Не може, каза той, запъва се нещо. Гвоздъй трябва да има, каза тачката. Я потегли. Не може, не може. Трябва да се види хубаво. Чакай тогас. А ще ти посветя. Можем да запали ми свещ. Никой няма да ни види. Тачката отиде кампангаря, обарва, перашува и най-после се завърна. Той дръсни кибрите запали свеща. Слаб и трепетен блясък се разля по лицето и по целата му фигура. Той беше се морлук и скълпак, цял измокрен и кален. Загледам свеща, той чекаше да се поеме пламъкът. Някаква зловеща и саркастична усмивка изкриви грозното му и космато лице. Че и ни не смели христия ни бе. Защепна той стия актерски движение и мимика, на който беше способен. Да запалим най-сетни и ни по-една свещ като хората. Видиш ли я, каква е великдънска? Господу, господу, помолим ся. Гроздан го гледаше и стърпнъл и смаян. Чакай да видим сега. Продължаваше тачката, като поднасяше свеща към иконата. Какво ми гледаща къв, никой няма да ни види небой се, и вън свети и тук свети. Аааа, че ти си го откъртил вече. Държи се съвсем малко. Раскривени смачкън венецът се крепеше само на единия си край. Придишното му място се очертаваше от многобройни кръстосани дръскотини оставени от ножа. Тачката приближи още повече свеща. Пламъкът за трептя, заиграха сенки и блясът си по-гланцираната повърхност на иконата, чертите на лицето сякаш се оживиха, очите за горя огън и те остремиха своя благ и крота к поглед. Гроздан гледаше в развълнувани смотен. Изведнаш очите му се втрен, че ха на едно място и се разшириха от ужас. Нешто червено и мокро светеше върху самото чело на иконата. Гроздан изпъшка и не слезе, а просто се строполи от стола. Бледен си скривено от уплаха лицето и гледаше към иконата. Какво стана, какво има? Очудено и смотено питаше тачката и гледаше ту него, то иконата. Кръв. Кръв има там, не виждаш ли? На челото. Тачката премести свеща и внимателно се в гледа в посоченото място. На самото чело на Иисуса там, где-то косите се разделяха на път, блеще няколко капки мокрък кръв. Тачката изкриви глава и се за чуди. Той се обърна, изгледа гроздана от глава до пети, погледна иконата и после пак гроздана. Той търсеше са образяваше нещо. Изненадата и страхът на лицето му малко по-малко се изгубваха и се замениха с насмешлива и веселъг римаса. Ех, че си смешен гроздане, каза той, разбира се, че ще има кръв, че ти си се отразкали и не си усетил, на, виж ръката си. Гроздан се погледна. Длънта надясната му ръка беше за червено от кръв, виждаше си и малка раничка. Наистина, каза той, порязал съм се, пъка се рекох, гледа и ама работа. Той се успокои, погледна тачката и след това и двамата се размяха. Венецът се крепеше слабо, тачката го дръпне и го откъса, после той слезе, почна да го оглежда, обръщаше и го подхвърляше на ръката си, като че искаше да определи горе долу дежестъму. Златният лист ярко блещеше в нечистите му ръце. Той продължаваше да го гледа и щастлива и самодоволно смивка за игра на лице тумо. Наи после, както всеки вешт познавач, извади ножа си, направи няколко дръскотини по Венецъ и отблизу ги разгледа на свеща. Няколко пъти подред той повтори това. Изведнаше раздразнение яд сбърчиха цялото му лице. Дявол да го земе, извика той, той не било злато, никак по злато не е, не е, не е, сребро и отгоре само малко по-златено, ахто сдър чарлатанин, то слъжец, виждаш ли го и тука си показал, не е, не е злато, тюх! Той цъкаше се зиг, тюхкаше се, но груздан не го чуваше. През всичкото време, докато тачката беше стоялся свеща под иконата, груздан беше гледал само нея. Виждаше я за първи път, виждаше озрелите желти ниви, приведените пълни гласове и сред тях върви Иисус. Господи, как гледаха тия скръбни и благи очи, началото му свете хаалените капки кръв, обграшдаха го дръскотините от ножа. Но всичко това не променише с нищо лицето му, не отгонваше и не намаляваше тая са средоточена мисъл, тая голяма любов, с която той гледаше готовите за жет вънниви и ги благославеше. Груздан гледаше изумен и вцепенен. Къде беше виждал той всичко това? Беше го виждал, но кога? Как? Умиление изпълни душата му. Как можа да дигне ръка против него? Защо е душал тукъ? Обзега от чаяния, голяма и страшна рана сякаш се открив душата му и е обляс непоносима болка. Грях е това. Страшен грях. Викаше и стенеше нещо в него. Той не можеше да откъса очите си от иконата и от минута на минута вълнението му се усилваше. Тачката продължаваше да углежда венеца и да се вайка. Обхванът от неодържимо омраза, Груздан се спусна към него и огаси свеща в ръцетему. «Да си вървим!» викнамо той грабна и морлука си. «Да си вървим! По вскоро! Чакай, че огаси свеща! Не видя ли, че не е? Вървите казвам!» Извика пак Груздан. Той беше силини просто го повлече с себе си. Тачката долови в гласъм от тая властна и непреклонна воля, която той добре познаваше, не разбираше добре от къде идеше, не чака ният му гнявно се подчини. Излязоха навън. Осрещни ги хладени пресен въздух. Вълеш е още но вече без вятор, равно и тихо. Святкавиците припламваха порядко и грамотевиците глъгнаха надалече. Бурята беше приминала. Груздан и тачката прикосиха черковния двор и излязоха на улицата. Винаги предпъзлифи са образителен, тачката се спираше често, ослушваше се и се оглеждаше на всички страни. Той се забави остана назад. Груздан крачеше пред него широко и бързо и не обръщаше внимание на нищо. Той кривна на едно място и поепът е за одома си. Тачката свирна подире му. Груздан се спря и го зачака. Е! Той нещо не си чини труда. Защепна тачката като се приближи и показа венеца под еморлукъси. Какво ще го правим? Прави го каквото ще ж? Сопнамо се Груздан. Мене нищо не ми трябва. И без да прибави дума повече, той се обърна и продължи пъти си. Тачката погледна подире му очудено, поклати глава и като се озърна още веднъж на сам нататък, бързо заситни слеките си и безшумни стъпки. Святкавиците хвърляха кратки синкъви блясъци, листата на дърветата шумолеше да ждат. Някъде из селото пропя петел. Крайна глава 16. Този запис е обществено достояни. Жетварят глава 17. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят повест от ордани Овков. Глава 17. Кроздан се върдна в къщи. Свали мокрия си е морлук и без да се саблича, тръщна си е легна на одара. Той беше сам. Петър спеши отдвът при болното. Вместо да се успокои, страхете безпокойството му още по-вече пораснеха. Главата му гореше. Кусите лепних е по-челото му и той не можеше да разбере да ждет ли беше го измокрил или пък горещ по-то го обливаше. Не беше ли го видял някой? Нямаше ли още отри да ги золовят? Подобно молодоше той никога не беше изпитвал и това го е досвъше. Внимателно и подред, като се му че ще да бъде спокоен той си припомни всичко. Работата беше извършена добре и предпъзливо. Освен това, но ще беше тей тъмна и вятърът тей силен, че никой не можеше ни да забележи, ни да чуе нещо. Следи от стъпките им не можеше да останат, защото дъща дъща е валише и ще ще да ги заличи. Тачката пък не е вчера шен, за да позволи да намеря двенеца у него. Опасно с нямаше никаква. Най-доброто и най-умното, което той може да направи, е да легне и да си починае. Игроздан повярвал, че всичко това е достатъчно да се успокои, метна постелката на себе си, затвори очи и се приготви да заспи. Но са нято бягаше от него. Умат му гореше и мислите му постоянно се връщаха към едно и също нещо, подобно на ношните боболечки, които налитат върхопламък на ламбата. Едно видение не се махваше от воображението му и както и да се мъчаше не можеше да го отпади. И сега, штом затвори очи, споразителна яснодата от ново се въсправи пред него. Той виждаше пак иконата. Виждаше е тъй, както беше е гледал, когато тачката държеше свеща под нея. Жалтея еха се озрелите ниви и сякаш нямаха край. Сред тях върви Иисус, умиление и някаква светла радост обливат душата на гроздана. Той добре знае, че и друг пъти изпитва нещо подобно. Струва му се, че и друг пъти виждали самия образ на Иисуса, точно те и както беше изписан на иконата. Новенецът беше откъснато от собствената морака и неговият нош беше изделбал тие безбройни дръскотини. Къвтъсто и още. Гроздане готов да извика от болка, доши го някакъв смътен и непонятен страх. И кой знае, защо както порано, те и сега нарец видението на иконата той виждаше и образа на бъща си. Старецът е грохнал и обит, като след някоя тежка работа. Лицето мое посърнало, очите скрите под побелелите вежди. Отчаяни слумен, тъй скръбно поклаща глава. Грях извършите синко, говори той, голям грях. Гроздане охкаше, мяташе се туна една, туна друга страна. Видял много опасности през живота си, извършил не едно пристъпление вече. Задушил от коля гласа на съвеста си. Той е необоздан и безстрашен човек, изпитваше сега паническия страх на силен звяр, попаднал в примка. Мрежата, на която му се вижда тънка и слаба, но която го омало мущава и задушава. Ненавикнал да мисли да си дава ясна сметка за приживяванията си, той не можеше да долу ви същността на мъката си. Самата крашба малко го занимаваше. За омразата си към вълчана почти беше забравил. Дори случката с нараняването му и кавките кръв начелото на иконата, нещо, което те им много беше го изплашило, сега му се виждаше незначително и дребно. Но странното видение на Иисуса не се махваше уточите му. И мъчно му беше до сълзи, и о немялата му съвест викаше и се бунтуваше сега против един грях, не поправим и страшен. Образът на бъща му стоеше неотлъчно пред него, като не умолим са дия от когато нищо не можеше и не трябваше да крие. Грях извършете синко, говораше той, голям грях. Но къде и в какво най-после беше той, негов грях? Това, че беше откраднал венецъли, кръде ще той не за първи път. Или защото тази крашба беше извършена в черква? Но и това малко го смущаваше. Не вярваше той не беше, но пък и сам не знаеше добре, как и в какво да вярва. Познаваше много хора, които и постеха и ходеха рядовно в черква, минаваха за на Божни и за големи праведници, а най-тешки грехове се вършеха пак от тях. Злината е отровнато жило на такива свяци, той сам беше изпитал. Да поступва като тях той не искаше, защото това не беше вяра, а лицемерия и лежа. Радулов не се боеше да усъжда и да хули най-безмилусно подобни християни. Право и хубаво говораше той, макар, че по някога беше някак страшно да се слуша. Гроздан беше готов да се согласи с него за всичко. Научителято отиваше много далече в последната крачка, която той не хайно и без всяка къв страх правеше, там вече не всеки можеше да го придрожи. Дълбоко в душата си гроздан чувстваше, че да се отри, че всичко не трябва, че бог има и че безвяра не може. Това не беше съвсем ясно за него и неговия тум, нито можеше, нито се опитваше да го разбере. Неговите мисли за ти от влечени неща добиваха малко по определена форма, когато си мисляше за бъща си. Аспомините му за него бяхат те и живи сега. Старецът беше искрен и честен в душата, ясно и просто гледаше на всичко. За него вярата не беше нещо предубито и научено, не беше само обред и книжни предписания. Не беше тя и в честото ходено на черква ни в постите, ни в карбаните и в задушниците. Те работи той не смяташе излишни, но ги предоставеше на жените и на попа. Вярата за него беше неделима спътница на работата му. Исправеше ли се пред сей дбите, високки, гъзти и склъсили и налели едро зърну, той свалише кълпака си, прикръсваше се бавно на Божно и казваше, сполай ти Боже, убав спор и берекетни си дал. Това беше и благодарността, и молитвате му. Тъй благоговейно и смирено той не бисто е ел в черква и на най-големия праздник. Две-три думи казваше само той, но те бяха сърдечни и топли, искренни и правдиви, защото и деха на право от църцето. Исправеше ли се пък суша, мор ли ходеше под обитъкъ, градушка ли убиваше нивята или пък друга някоя тежка напъсце надвисваше над хората, дя до добре неруптайше. Ще терпим, Божа воля е. Казваше той, утешаваше са лесно и сред най-големите злочести не оставаше си твърт и непоколебимо. Тръгнаше ли на път, преди да се качи на колата и да поеме юздите на конете, той се прикръсваше на Бързо, но на Божно. Можеше да бъде най-лоше време, вие лици и преспи можеха да затрупват пътищата, можеха да го заплашват какви неопасности, той не трябваше и не се боеше от нищо. Той беше спокоен и безгрижен, защото беше вече предоставило частта си в ръцете на Бога. Гроздан познаваше добре силата на тая вяра, някога и той сам поступваше също тъй както беше запомнили видеал от бъща си и вършеше това не по-подражание, не за обичай, ватласкан от една вътрешна нужда. Не веднаше той, изправен пред слога на озрялата и готова за жетва нива, преди да размаха косата си из нея, той се спираше, свалеше шапката си и се прикръсваше. Един-два мига оставаше тъй неподвижен и залисан. Сухо прозвънтяваха класовете на тежали и приведени към земята, нивата сякаш малвеше нечути и не разбрани думи на радост и на блаженство. Много труд беше положил той, докато видят той е убилен и златен плод. Но всичко това само на него вие труд ли се дължеше? Незнайен и несигурен е всякога краят на земледелската работа. Заровили веднъж семято в земята, не човекът е вече господарят. Може студове им разде и сушат крехите клнове. Може да ждове и киша да удавят избоялите ниви. Може вятор да ги опали и суша да ги изгори. Или пък за пазени от всичко, озрели и готови за сърпа, и ето че е реноблък се задава, святка се, гърми. Дъщ ли ще е или гръдушка? Боже, викаш тогава, върни го, отведи го на страна. Нестопанината бог отглеждат той е плод, той го пази, той го дава. Как гъста и висока е нивата, как тежете се превиват пълните класове. Гледаш, радваш се, сълзи идат научите ти. Може ли да не помислиш за бога? Може ли да не се прекръстиш? Неговото присъствие се усеща, той е тук, той пристъпва между нивите. Същият, същият той е образ, благ, кротък, благославещ. Той е, той. Груздан скочи и приседна на леглото. Мислите му бяха добили извандредно голяма яснота. Сега вече той разбираше и си обясняваше всичко. Често се случва да чувстваме нещо, без да можем да го пределим или изкажем. И една дума само, едно далечно подсещане изведнеш прави ясно това, което е било подсъзнателно и скрито. Нещо подобно беше станало с Груздана. Едвам сега той разбра защо образът, който беше видял не иконата, не изглеждаше едно в за него. Дотога стой не бий могъл да каже, че го е виждал, но той беше го чувствъл, беше го носил в себе си. Не уловимо, неясно. Определен ни завършен той образ, той виждаше сега в иконата. Той не беше му чушт. Той се раждаше в душата му, изпомините му и сам Груздан не можеше вече да прави разлика между сегашното и виденото порано. Не само пред други, но и пред себе си той би се кълнал, че не виднеш и точно тъй го е виждал. Той застава на слога на озряла танива. Усеща същото това умиление, благодарност и благоговение. Всичко той си припомня ясно и като че вижда сам себе си. Педната си ръка држи шапката и косата. С другата бавно и замислено се кръзти. Ето изжелтите вълни на класовете и справи се и пристъп в същият той образ. Същият, същият и той дигна ръка против него. Извади нож, ударя го и го забива с всичката си сила, от къса и смък на венеца. Ускърби и похули Бога, Бог, което се явява сред у зрелите Ниви и благославя Хляба. Как можа да извърши това? Само тук той чувстваше съществуването на Бога, виждаше го, вярваше в него. Всичко друго може да е лъжа, може да се отрече, може да не се зачита. Но не и това. По-страшно и по-тешко пристъпление не може и да има. Как можа да го направи? Неумолим и строг, образът на бъщамо се изправяше пред него. Гряхи, извършите синко, говореше той. Голям грях. Гроздан сех върли отново на леглото и зарови лицето си във главницата. Никога той не беше се чувство от тъй злочестите и отчаян, да можеше заплакал без глас с сълзи. Престъплението, което беше извършило, му се виждаше от минута на минута по-страшно, по-непоправимо. Той беше вършили други пристъпления, но никога не беше се раскаивало и съвестимо си оставаше спокойно. Защо той е грях падаше сега върху него като огромна скала, готова да го премаже. Толко стежек ли беше сам по себе си? И ли пък върху него се сгромолясваше тежеста и на всичките му до сегашни пристъпления? Гроздан започна да изрежда в паметта си всичко, което беше се случило с него от 2 години на сам. Измъчени злочест той изгуби предишната вяра в себе си и на минулото си искаше да погледне не са своючи, а стия на баща си. Нека той сам съди за него безмилостно и строго, но справедливо. Гроздан той беше увлечен в мислите си и той възбуден, че ясно виждаше покойния старец до себе си, като чете се дяха наблизо един от други, както някога, си приказваха. Гроздан искаше да почне от самото начало. Може би, първият опасен завой, първата грешка беше направена в ден, когато той поиска да съберя около себе си всички недоволни и бедни селини, из тях на помощ и за тях на добро до реш да селските работи. Злели беше на мислил? Нямат той баща му би отказал подкрепата си за която и да било обща работа. Няма би върнал празен някой си ромах, който се обърнал към него за кринъжито, задобитък или за малко пари? Разбира се, че не. И с той е път той беше тръгнал по неговите стъпки. Лоштото дои да е по-късно. Той напусна работата си, започна да пие, развори се, скара се с всички. Най-после посегна на чуждато, започна да краде. Той си нът на дядо добри, най-честния и най-правия човек, другарна тачката и крадец. Но крив ли беше той за това? И всъщност, както говореше Радулов, коя хората наричат добро и кое е зло? През целия си живод вълчан беше вършил само неправди и пристъпления. Даваше пари с безбожна лихва. Даваше една кринъжито за 2 и за 10. Той беше и за богател. Няма това не беше крашба. И само това ли е? Само това ли е? Гроздан повторяше ти е думи. Ясно виждаше пред себе си образа на бъща си и всякащ чакаше отговор от него. Старецът, загрижено загледан пред себе си. Недоверчиво поклати глава и както приживе, бавно продума. Сяка коза за свой крак ви си. Вълчан наистина е лош човек. Безправото и взенивите ми, продължаваше Гроздан, оставиме на поляната и задник, лъжец решил съм да го убия. Угаснелите очи на Старецът замрежени от надвиснелите вежди се потопиха в земята. Той нищо не каза. А зато и послушах тачката, говораше Гроздан, защото не исках да го оставя да се гаври с Бога. Зато и взех венеца. Не го взе, отвръщаше бъщамо, а го открадна. Даденото от вълчана на черквата не е вълчано вовече. Грях извършите синко, голям грях. Гроздан изпъшка и се превъртя на леглото. Видението на Исуса отново се изправи пред него. Душата му се укърва вяваше от болк. След толкова мачительни лъкатушения мисълтамо най-после откриваше истината. Извършение от гряха беше непростим и тяжък. Живите нямаше да му простят. Против него беше и паметта на покойниците. Слушай добре, казваше приживе бъщамо, а смога и от гроба си да те прокълна. И той ще да направи това. Против него бяха всички. Той оставаше сам, прокълнати отвергнат, без защите ни слаб срещо справедливие и страшен гняв на Бога. Той прощава много, много терпи. Но има грехове, за които възмездието никога не закъснява. Соеверният страх не беше чушна гроздана. Той се са буди у него с всичката си сила и подклажданото и извената му съвест, върляше го в нетърпи ми болки. И рисуваше пред него поразителни и страховите картини. Обзегома лодуши и слабост. Той повярва, че пристъплението ме е открита, че още отре всеки можеше да го посочи с пръзти да каже, то е. Една ръка, по-силна от човешката, ще ще да го золови и обоздае за всякога. Отново той почна да приповтаря в ума си, кое как беше станало. Искаше да намери нещо, което да изкупи и намали по не малко вината му. Но той беше много изморен. Мислите му се късаха и се обръкваха. Един път оставаше ясен и открит пред него. Дъбяга. Севендишката гора беше близо до Лиляково и оттам до границата е само на една крачка. Гроздан познаваше местността най-добре. Има една пътека, която започва от гирганин гроб, спуща се и завива надолу из дола. Гората там е гъста, клонете на дърветата се приплитат, върлед зеленикава и хладна сянка и пътеката върви като из някой пещера. Жива душа не се вижда, ни човек, ни звяр. Но ето гората се свършва и широка поляна се открива. Наблизо пъсат го веда, нагазили в гъста и висока тряба. Чия е тая черда и няма ли да го познай и го видарят. Розда ниска да се повърне и да за обиколи. Едер и охранен бивол се изпрачва на пътему. Той издига глава, очите могледат тъпо и страшно, опашката се гърчи и бие по хълбоците му като змия. Изведнъж биволът навежда глава, размахва грамадните сирога и се спуща върху гроздана. Примрял от страх, без да усети сам как е станало това, той се озвава върху някъв черда код сухи и гнили дървета. Люлея се и пука несигурната постройка, готова да рухне всеки миг. А биволът е още долу, разирен, врия езимята с копитата си, размахва грамадните сирога. Изведнъж гроздан се вижда на хуба в кон или тикато в ятър из полето. Ничакан от конец се сепва. Тук от копитата музея, баталян са локлада, нецивал, често дубка се темнее между бурен и капини. Пръста сирония изпод нозете на коня, на празно животното сили и се тегли назад. Земята се руши, пропъста се открива, по-дълбока, по-страшна. Той пада. Гроздан се са боди изпутени, ръстреперен, сердцето му трепкаше като птичка в гръдите му. Той се оборави и облегчително въздъхна. Разведеляваше се, прозори се гореше червенината на зората, връпци чуроликаха под стряхата, крайна глава 17. Този записи обществено достояние. Жетварят глава 18. Записано за Либрибок с точка Орг. Жетварят повество тюрданьовков глава 18. Поколността на люляково имаше една голяма и висока могила. Такива могили имаше още много, но тя бяха пониски. Разорабаха ги на едностни витей летно време, почти не се забелязваха сред общата зеленина. На голямата могила не можаше да се изкачи плуг. Тя се оставаше покрита стрева, изглеждаше потъмна, ясно черта на инението громен силует продължаваше да владае над полето. Пътникът неволно спираше очина нея. Мороли и ястреби катсаха и почиваха навърхай. На тая могила стоеше сега Гроздан. Нямаше друго място, от където да се откриват такива необозрими дали чини. Нямаше друга местността и безлюдна и пуста, както тая. Гроздан не мисляше ни да бяга, ни да се крие. Той не можа да стои в къщи, излезе. Води дълго време на посоки и най-после се спря и седнатука. Той беше се изкачил на самия връх на могилата. Пред него по лето незабелязано се снишаваше. Бягаше далеч, минаваше мерите на близките села и дълбоко някъде на хоризонта се топеше в неясни, мъгливи очертания. Непознати, таинствени места, които сякаш бяха от други свят. И това по лето, където очистигат, беше покрitto само с единниви, зелени, гъсти. Колкото бяха по-близо, ни вите толко се изглеждаха по светло зелени, по-сочни и серед тях, като кърва ви реки се червенее ще цъв над мак, а на друга страна, като злато бле ще е ше, на също такива по тоци, жел, цинап. Тухаше лек, прохладен вятор. Небето беше синъо, дълбоко. Над разлюляното море на ни вите плуваха бели облаци, като кораби. Гроздан, като че незабелязваше всичко това. Той гледаше в зимята и продължително се замисляше. Подигаше очи в далечината и нищо не виждаше. Отдавна той стоеше на това място. Отдалечи ризетъм осебеляеше сред тревата, като голяма гъбъ или камък. Отблизо пък, ако би могъл да го види някой, лесно би разбрал, че в тая неподвижност и скрита буря, че той изглежда човек, който е убил, или ще убива. От безсъницата и от преживените мъки лицето му беше посърнало и бледо, разбърканите му коси бяха полепнали по-челото му. Колко време беше стоял тъй, не знаеше, нямо идваше и на ум да стане и да отиде другъде. На около беше тихо. По небето минаваха облаци, грамадните имсенки бавно пълзьяка по зимята и заливаха нивите. На около се въртяха няколко ястреби и негубиха надежда, че той и човек ще се махне и ще остави на тях върхана могилата. Времето незабелязано те, че еше. Наблизо в един синор някак въптиче се обаждаше по един особен начин. Самотото не се виждаше, и стревата прозвучаваха най-напред три къси и меленхолични ноти, след това четвърта, по-висока и по-продолжителна, скръбно замираште като горък и безутешен въпрос. С малки паузи и звукове се продължаваха настойчиво, монотонно. След тях тишината ставаше още по-дълбока. Мина се таи доста време. Изведнаш изнивите излези някакъв човек, спря се в подножието на могилата, погледна на гори и извика. «Ей! Кой си ти там?» Гроздан се стресне и подигна глава. Една минута гледа човека бездълго познае, и най-после разбрат, че е монката. «Гроздане! Ти ли си?» викаше той. «Яз ще додат там!» Той почна да се изкачва по могилата и Гроздан, повече не го виждаше. Немо беше ни до разговор, ни до среща с когото и да било, но нямаше вече как да избяга. След малко монката, по изпотени за морен, но весел, стоеше пред него. Калпакът му беше и унашки накривен. В едната си рака държеше сноб зеленъръж и стръгната изкорен. «Че какво правиш тук?» заговори той. «Не мога да те познайя. Гледам, гледам, той е човек, казвам, си заспал ли е, умрял ли е. Чаккато си изправи тога сте познах. Майкато, че си спала?» Той все си усмихваше. Гроздане ще не беше сварил да му отговори, но смъкът се усмихне и той. «Ходих за горци!» продължи монката. Там спах. Връщах се, пък реках. Чакай да се отбия да видя нивите. След то с дъжд вече здраве им кажи, я гледай. Той издигне ръща, която носиш, и я показана гроздана. После е приравни с себе си, опря корените и до земята, а класовете оправи на горе. Върховете на ръща надминавах раменете му. «Виждаш ли? От мен е по-висока. Голям берекет, голям от чудо ти казвам. Дану само дядо господ го запази. Той погледна ръща, погледна гроздана и пак се усмихна. Ще е занесъв кръчмата, нека е видят всички. А ти какво си подранил тъй? Да не отиваш в загорци? Има мия с една нивата дява, отварна гроздан. Оставил бях е засено. Искам да видя, как е. Че не ли е даде на къня? Учедано и без всяка задна мисъл попита монката. Взял си парите засеното. Какво ще могле да живете? Оставих и за себе си малко. Добро сено оправи. Пък таз година, дето се казва, и на камък трябва поникна. Голям берекет, голям от чудо ти казвам. Повтори, монката, и пак повдигна ръща. Добях си ал повечко я, ама и колкото и да е, сполай ще речем, обово е. Та сеното искаш да видиша. Гроздан него чу и не му отговори. Монката го погледна. И двам сега той може да забележе, колко измъчено и посърна любеше лицето му. Осмивката на монката си изгуби. Погледамо си появи състрадание. Той седна близо до Гроздана, сви цигара, предложи и немата бакерата си. Неколко минути и двамата молчаха. Гроздане почна монката са съвсем друг тон. Все исках да те попитам, когато те видя. Какво ста на работата ви с вълчана? Занивите де? Истина ли е, че вълчан спечелил делото? Истина е, спечелил го. Спечелил го? Вълчан? Гледай, гледай. Ей, иди, кажи сега, че има правдина на то свят. Ааа. Лошето сдъртак. Не е прав челяк и туито. Ей, какво мислиш да правиш сега? Ще продължиш делото на ли? Ще го седиш типък сега. Да го седели? Не. Не го сед го не лови. Ще видя, какво ще правя. Ще си помисля. Във гласимо прозвуча повече от чаяния, от колкото закана. Монката го погледна с непристорено и искрено участие. Слушай, груздане. Заговори той, като се мъчиш е да бъде колкото се може по-убидителен. Послушайме. Остави. Остави повече не се разправя и стос човек. Ни ти трябва ни сът, ни кавга. Ще ал да вземе ни вите или ги взел вече, нека ги вземе. И той няма да види добро от тях. Ти съвсем безниви не си. Голямата ни в мимерлика оставали? Остава. А на порежки е път? На чала юг? Остава. Е, стига ти я. Малко ли са те зниви? А сповече ли имам? Груздан молчеше, но нищо не показваше, че ни иска да слуша монката. А сповече ли имам? Продължаваше той. И наполовината нямам. Имам там едно две парчета, колкото да се завърти плуга в тях. И пак съм добре слава Богу. Посе е малко, приберез и го, и работи нямащо. Ама тряя, не искам да знам никого. И децата ми гладни не остават. Имам си доволно всичко. Живея. А като му додар е да нали знаеш и попиваме си и си поиграваме. Монката се осмихна. Осмихна се и груздан. И мен е слушай. Още по-сърдечно подзе той. Остави ти я са дилища адвокати и не знам, что. Залови се мъжки за работа и не себе. Тигът ти. А хора и приятели сме, ще си приглеждаме, ще си помогаме. Монката се побави още малко и стана. Аз ще си ходя. Каза той. Ти наличти гледаш сеноту. Да слезем наедно. Долу на пътите се разделихва. Монката размаха па кръща. Ще е занеса да е видят всички. Каза той се засмя. Голям бе рекет. Голям от чудо ти казвам. Гроздан тръгна къмнивата. Той знайше, че Монката ще занесе тая ръж право на кръчмата. Ще е окачина стената. Ще доидат много хора. Ще е гледат. След това ще се почерпят. Ще поприказват, през коя друга година ни вите се били пакта и високи. Нямали да полегнат и нямали да остане тънкозърното. Може би тогас ще стане дума за обира в черквата и Монката ще каже, че го е виждал тука. Но Гроздан малко се загрижи за това. Той се обърна и погледна още веднъж след Монката. Той вървеше бързо, размахваше ръща в ръката си и от време на време я поглеждаше, като че искаше да каже пак, голям берекет, голям от чудо ти казвам. Гроздан помисли една минута и бавно продължи пътя си. На лице дому се появи същата усмивка като у Монката. Ръвнодушен до сега към всичко на около, той почна да си заглежда в ни вите. Надваше се на това не бивало плодородие. Прценяваше и сръвняваше с укото на опите ни вешт познавач. Всички ни вибяха добри, но все пак малка или голяма разлика можеше да се направи между тях. Там, където оранте е била подълбока, семето чисто и за сято равномерно, ни вътъбеше гъста, равна и наситено зелена. Там пък, където работата е била понемърлива и нескупосна ръка е засявала, ни вътъбеше послаба, изниктала на гнезда и обхваната от плевел. Сепак да ждете благоприятното време заличаваха много от тие недостатъци. Дълго време груздан ходи изнивите. Той се спираше и внимателно оглеждаше всичко, увлечен, зарадван, като че обхождаше собствените си си идби. По едно време той се досяти и засиното, което уж беше дошел да види. Нивата беше на близо и скоро той беше пред нея. Тревата беше висока, гъста и след няколко дни трябваше вече да си коси. Една не отолима жажда за работа обзег роздана. Сладостни тръпки приминах по тялото му. Станамо мъчно, че беше продал това сено. Инак, той бе дошел тук и с такава радост би се заловил да коси. Тежка, но приятна е тая работа и в нея с силата и сръчността на човека могат да добият най-широкия си размах. Убаво е. Когато по трябвато още свете роса и слънцето тук, още изгрява. Следъщ някъде да наточиш косата, високия бурен почти те закрива. Тъй тихо е, че всеки удар на чока ясно и звънко канти. И справяш се още няколко резливи удар избруса и започваш. Косата се размахва, блещи, съска като змия. Тревата поляга и пада под нея. Въздуха се изпъл в асмири и злив дъх на билки, открива се някоя гнездо или пък коплашен смок се гърчи под косата и бяга. Слънцето се издига и припича. Пот облива не само лицето, но и цялата снега. Призата потъмнява на гръба и лепне, но в къзите почивки, когато обрусат на бързо изглажда косата, погледат сварва да обгърне това, което остава още, да се порадва и на извършеното вече. Умората не се чувства. Не се все по-голяма и по-голяма жажда за работа. Гроздан кръсто са няколко пъти надлъж и на шири знивата. След това излезе на пъти и се повърна назад. Една голяма промяна беше станала в него. Лицето му беше се прояснило. Той се усмихваше. Изглеждаше пак така овлечени в глъбен в мислите си, но ти е мисли вече него измъчваха, го радваха и ободряваха. Той присмяташе, сообразяваше, кроеше нещо. Няколко пъти той високо си прошепна с глас. Монката има право. И пак се замисляше. Беше рано. Ему си ходеше още. Той излезе отново при могилата и си изкачи по нея. Единия стреб беше кацнал на върха и погледна го недоволно с намръщените си желати очи и не безмък се реши да хвръкне. Гроздан легна на същото място, той хвърли сега въсторожен и пълен с любов погледна окуло. От всяка, де полъхваше към него нещо родно, познато и скъпо. И стегнато до далечните граници на хоризонта, огромно и могъщо, полето вълнуваше буйните синиви, говореше сякаш и зовеше. Монката има право. Прошепна си пак гроздан, като че отговореше на някоя своя мисел и си осмихна пак. Земята беше топла под него, трябва да шумеше повърха на могилата, той повече не мисляше, гледаше само полето, чувстваше се добре, успокояваше се. И също като някоя дете, което е плакало дълго време и най-посля на мир от теха на майчините си скути, той забрави всичко, затвори очи и заспа. Крайна глава 18-та. Този запис е обществено достояние. Жетварет. глава 19-та. Записано за LibriVox.org. Жетварет. Повесто тюрдани Овков. глава 19-та. Същито е Ден Радулов и учителкато от Загорци Райна. На едно сочиниците си трябваше да се срещат при Крушака, една хубава месност на половината път между двете села. Там имаше развалени на някаква крепост на тази тар и Крушови дървета. Единственят кът на цялата околност, където пътникът можеше да намери малко сянка. Първ пристигна с учениците си Радулов. След малко повърхана от Срещния рит се показаха и учениците на Райна. Заспуштаха се надолу и разноцветните дрехи на децата Ярко заблещяха с ретогряната от слънцето поляна. На страна и високо над всички, се виждаше стройната и тънка с нага научителката, облечена в бяло и с бял чедър. Радулов ясно различаваше вече всяко нейно движение и особената и походка, стремителна и плавна. Та изкомандва на учениците си и те извикаха ура. Настъпи ка са пауза. От Среща редицата си вървеше спокойно, като че нищо не бяха чули. Извенъж там се размахаха ръце, затребкаха като птички, шапки и кърпи и довеяно сякаш от ветъра, чуси и тяхното ура. Пискливи и тънки гласчета, които не издържаха, скъсаха се и заглъхнаха. Учениците на Радулов пренебрежеделно се измяха и нададаха още по силиен виг. Радулов вече не обръщаше внимание на тях, а продължаваше да гледа райна. Лицето му, от начало у смихнато, малко по-малко стана замислено. Защо се согласих за тая среща, каза си той, по-добре да не бях духа уждал. Той си спомни записмото, което преди два месяца беше писал на Райна, и не и ния отговор. Унова, на ситно сгънато писамце, който той беше челскришум през време на гуштавката в очилищито. Какво семейство ще бъде мни е, пишеше там Райна, че най-напред ни е за хляб, пари няма да имаме. На него в оточисто, бескорисно увлечение тя отговори с хладната бессердечна сметка на обикновена практична жена. Несели криеше друго за той отговор. Радулов не поиска никакви обяснения. Не настоява повече. Скри мъгата в себе си и няколко време пристана да ходи в загорци. Но той не издържа и отново започна да се среща с Райна, макар, че не отвареше дома за унова, което беше се случило между тях. Показваше се спокоен, нехайно весел, а когато оставаше сам, страдаше както порано. Най-последвете страни се срещаха и застанаха едни срещу други. Деляха ги само няколко крачки. Едните и другите се гледаха с голямо любопидство и докато по-малките, момиченца и момченца стояха на местата си и все още се держаха за ръце, като че се бояха да не се изгубят. Поголемите се трупаха напрет и подтикнати от в роденото саперничество на соседните села, недоверечиво се изглеждаха от глава до пети, всякаш взаимно измерваха силата на мусколите и на плещите си. Радулов и Райна се срещаха между двете редиции. Закъснях, нали, каза Райна, като свича дърра си и подада рака на Радулов. Докато ги събера тия, то я закъснях. Та е сутерин в наше село и маше голяма тревога. Защо? Какво има? Обраха черквата, но ще се обраха. Позапреси Радулов и се усмихна, като видя, как очите на Райна се разшириха от очудване. Имаше един златен венец на една икона. Откърите ли го и го откраднали. Но остави той, крашбата си е крашба. Но нали са прости и своя верни хора, сега какви не чудеси и разправят. Те отстъпиха няколко крачки на страна и Радулов на бързо разказа на Райна всичко, което знаеш е за крашбата. Когато свърши, той погледна към очиниците и се засмях. Ейги, и те за същото разправят, каза той. След първите недоверчиви погледи очиниците от двете села бяха се размесили и събрани тук тами на кубчини внимателно слушаха онова, който по-възръсни деца от Люликова разказваха. Радулов и Райна оти духа притях. Събраха ги и ги заведуха на една поляна. Тук те ги оставиха да се забавляват сами, а двамата седнаха на страна по цянгата на една круша. А с не знаех за тази икона, каза Райна, нищо не бях чувала. Ако знаех, щях да се отбия да е видя. Но вие както разказвате Радулов, та икона прилича повече на картина, като че е рисувана от художник. Да, прилича на картина, но пак си е същинска икона. И лицето на Исуса е толкова сухо, изпосталяло, както го рисуват всички иконописци и дрехите и те също. Ни вите се направени те, че можеш да прибориш зарната на всеки клас. Не, тя е направена като съща икона и тъкно за това се харесва толко с населените. Важното е, че в нея е има смисъл. Много голям смисъл. Но да оставим това, ка за Радулов и мах на срака. Да приказваме за нас си, кога заминавате. Не зная, но щом раздам свидетелствата на десата, ще замина. И къде ще отидете? Е, Радулов, като че не съм ви казвала, ще си да във варна. А после? Тя се запишете студентка на ли, ка за Радулов и насмешливо погледна райна. Тя гледаше на страна и очита и бяха всета и замислене, каквито бяха, когато слушаше за иконата. Тя никак не би била хубава, мисляше си Радулов, като е гледаше, ако не бяха в нея тия черни очи, влажни и замислене, каквито са сега, и тия жълти капчеци около очите. А вие Радулов, какво решихте? Опита райна. Ще останете ли Флюля Куво? Радулов направи някакъв неопределен знак и не отговори. Колкото и да беше тяжък животът му през годината, той се привърза към тия места и на драго срце би останал, ако и райна дойдеше и дещата година. Кажете де, къде ще бъдете до година? Попита пак райна, едва доловимо се усмихна, но Радулов забеляза тая усмивка. Къде ще бъда? Не знам. Флюля Куво, на всеки случай няма да съм. Не ме искат пък и яснища. Места много. Ще и да не йде другъде. Той не беше мислил, къде ще бъде за напред, но искаш да покаже, че го чакат само страдания и прибави. Ще и да в някоя затънтено село, някъде в Балкана. Искам да съм сам, да не се срещам с хора, да не виждам никого. Какво говорите? Учули се райна. Че на ли вие ще ехте да дойдете в София? Не, не мисля. Нямам средства. Но ще намерите работа на ли казвъхте. Ще бъдем пак на едно, че аз само за това съм мислила. Радулов е погледна, като че иска ще да проникне в мисъл тъи. Не говореше летят тъй само от състрадания към него. София тя отиваше, както беше чул от други, да се годява за един офицер. Сепак думите и го зарадваха. Ще дода, ще дода. Живо заговори той. Непременно ще дода. Човек може да подивее в тия села. Какво научаваме тукъ? Какво прибавяме към себе си? Нищо. Рушиш се от ден на ден, като някоя стара сграда. А в София е друго. Там е друго. Разбира се, театр, концерти. Оставете това. Той за други. Мене там друго ме влече. Там ме викат преди всичко обеждението ми. Човек трябва да влечи и брошури. Работа трябва. Жива работа. Човек трябва да влезе между самите работници, да живее с тях, да ги опознае. Да види как страдат, как се борят. Това е важното. Има много неща, които могат да издигнат човека да го природят, да му вдъхнат вяра. Например една стачка. Или, например, ви е Райна. Участвали ли сте в някоя манифестация? Не, но съм виждала. Медвисвано. Представи си. Широка улица. Музика. Червени знамена. И после дългошествие. Бавно, малчеливо. Безблясъки. Безсора. Като религиозна процесия. Работници. Мъже, жени по някога и деца. Бедно облечени хора. Истоштени от труд. Ето, де искам да бъде яс. Радулов говори още много и все пове, че се разпалваше. От начало, когато малко го познаваше и като го виждаше да се събира със селини и да пиестях, рай на мисле, че той говори те, защото не е трезвен. Отпосле тя разбра, че негова черта беше да се вълнува и да се разпалват тъй, когато говори. Два молченици додока при Радулова има показаха Кристали от Кварц, които бяха намерили в една скала. Други мислиха, че са намерили още по рядък минерал, но излеза, че е обикновен червен камък. Докато Радулов се разправяше стях, зададоха се още няколко ученици, разплакани, зачервени и още от далечи из висока глас се обвиняваха и оправдаваха. Радулов гиумири и ги прати да играят. След това той замолча и се загляда пред себе си. Лицата му беше станало много бледно и съмнение да нарайна, че той е болен, като че се подтвердяваха. Кой знай, може да се лъжа пък, заговори Радулов и въздихна. Може и в София да не ете и хубово, може и по-лоше да е от тука. Право да си каже, започне да ми образва всичко. Работиш, блъскаш се, а нищо не излеза от трудъти. Се се чувстваш нещо, като пето колело. Друго нещо е обикновението, физическият работник. Той има едно занятие, което владея добре, има здрави мусколи и това му стига. За него животът е прост и ясен. Да, ясен. Защо ни мислим, че стоим по-горе от такива хора, а самият им видни побеждава? Плюля ково има един ковач, прост ковач, но право да си каже, не мога да му се нагледам. Къде е? Аз в нищо не мога да се меря с него. Радулов се загледа надалеч, където под ведрата синина на небето се виждаха крайщата на нивите, с разлюлени вълни над тях. Или пък да си земледелец, продължи с още по-голямо в удушевление той. Да работиш земята. Че е черен труд и мы, като се знае, но той е труд е достойен за човека. Та той го прави човек. Да не мислиш, че говори за селските идеи, както се описват в книгите. Друго, друго има тука. Има пълно приобщаване с природата. Природата и човекът, това е едно и също нещо. И справиш се да речем пред нивата, която си изурал, това не е само пръста, живо нещо, нещо добро и благосклонно, което разбира и приема трудъти. И той е и когато нивата изкласи, когато и тя се радва по-своему. Те и когато не да е боже и очука град. Радоста на земята е твое радост. Мъката и твое мъка. Ей това е то живот. Да ходиш по света? Да се учиш? Защо? Сто и си дето си се родил и си живе и както Бог ти е научил. Живе и тъй, че когато подигнеш очите си да виждаш звездите, а вятърът да лъг лицето ти. Живе и както живеят тревите. И умри като тях. Като една трева, която пониква, съвва и най-после и съхва и се стопява в същата тая земя от която се е родила. Това е то. Това е всичкото. Радолов неочаквано се развесели. Огледна райна и каза. Аз ще имам един чифлик. Как, как ще го имам? Ще ми доидете ли на гостите газ? Да, нали? Ще ви посрещно още в градъ, на гарата. Аз ще носи зелена шапка с птиче перо, полошупка, гетри и камшик в ръката. Също като огромно. Може и да съм се изменил, но ще ми познаете. Заповядайте, ще кажа, кабриолета чака. Чифликате близко. Само два часа път. И ние ще тръгнем. И ще бъде хубово времето. Ще пее чучулиги от двете страни на пъти. Ще се разстилате дни само зелени и буйни ниви. Ще доидете нали? Повтори Радулов и се засмя. Боже, колко е хубово всичко това. Неволно извика райна. Но ще доидете нали? Обещавате ли? Разбире се, ще дои да. Но спечелете порано, чифлика. Това ще бъде. Отверна Радулов и се дно особено на трътване в гласа си прибави. По някога човек усеща сили в себе си не чифлик, а цяло царство да спечели. Ново не мирство беше раздвижело децата. Към Радулова идеха група ученици, който дигаха голям шум. Спираха се од време на време и отново поимаха пъти към мястото на седа. Пострадалит той път беше хубавичко едно мом, че спретнато и чисто облечено. Лицето му беше издразкано и относимо още течеше кръв, но по всичко се виждеше, че вината беше негова и ако плачеше, ето беше повече от бъс силие и оскърбена гордост. Радулов скоро ги помири и ги спрати да играят при другите. Расплаканото да те беше на поп доча. Това поцети Радулова за крашбата на черката. Той почна отново да разказва за нея на райна, но говореше най-много за груздана, а още повече за чудната и своеобразна икона на дяда Нетка. Крайна глава 19. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 20. Записано за Либривок с точка Орг. Жетварят повество тюрдан Йовков глава 20. Извинваш децата прекратиха игрите си, развикаха се и се наисправиха. Всички гледаха в една и съща посока. Радулов и райна станаха. Учителката извика в плашено и закри очите си с рака. Долу ставаше нещо страшно. Конете на една кола бяха се под плашили и бясно припускаха. Эдри и черни като смола, силните животни летяха с всички сили, колата поделят търж теже, подсърване, към към кърсата. Едри и черни като смола, Ако животни летяха с всички сили, колата поделят тях трещеше, подскачаше, люлееше се туна-една, туна-друга страна, като в всяка минута или да се обърне, или да се ръструши на парчета. Вътре имаше някакъв човек. Изпуснал юздите, изплашен и сгубил всяка надежда да спре обезумелите животни, той беше се присвил на кълбо, държеше се с дверъце за сандека и задавено викаше за помощ. Хора нямаше на около. Радулов и децата бяха далеч. Конете продължаваха да припускат сета и лудо, но не излизаха от пъти за щастие, равен и безопасен. Но на близо имаше завой. Там пътят ставаше много тесен. При това от едната му страна имаше от Весен Яр, далбок долу от другата. Неудържимо и стремглаво, привличени всякаш от гибелната сила на всяка пропъст, конете летяха право към това опасно място. Ужесът изправеше кусите на главата. Едно голямо и страшно нещастие беше неизбежно и близко. Но там се показа някакъв селенин. Никой до сега не беше го забелязал. Той беше висок човек, крачеше широко, ризата му ярко се беляеше над кръста и на едното морамо беше приметната абата му. Тряся кът на колата и виковите, като че го изненадаха, той се спря и се обърна. Колата идеше право към него. Една минутата и остана изправени, неподвижен на мястото си, после снея бата си, спусна се с рештоконете и замаха с нея. Оплашените животни продължаваха, бестни и сибях с рештонегу, готови да го претъпчат. Високия целенин на отстъпи от пъти и махаше сабата си вече в самите очи на конете. Изведнъжте се поколе баха и без да се спират опитаха се да възвият на страна. С една удивителна смелост и бързина селени над хвана юздите и те и силно ги раздруса, че конете спряха като закувани. След някой на празни отчаяни усилия още те разбраха, че не ще избягнато тия силни ръце и спряха. В това време човекът, който седеше в колата, не вярваш може би, че конете ще бъдат обоздани, хвърли се и скочи от колата и скочи зле, защото падна и остана неподвижен, с захлупено към земята лице. Никой не можеше да му помогне, защото единственят човек там, високия целенин, все още се занимаваше около конете. Последвано децата радуло вече тичеше на татък. Напреди той да стигне, друга една кола се зададе на среща и спътя. Няколко души има шевнея, единято стана при конете и другите слезуха и като пристягаха поесите си, изжешката се спуснаха към мястото на нещастието. Те поеха конете и почнаха да ги разпрягат. Тогава високия целенин отиде припадна лия и знесе го на страна и му помогна да седне. Так му в тая минута стигна и радулов. Той не вярваше на очите си. Човекът, който беше скочил от къруцата, не беше никой друг вълчан. Той е пък, който му помогаше груздан. Не беше време засмях, но радулов не можа да удържи усмивката си. Старят Чурбаджия беше доста пострадал. Той беше оплашен и ръстреперен, лицето му беше бяло като платно. Почелото му течеше тънка стройка от кръв. Той не можеше още да продума, само охкаше и пъшкаше. Груздан заедно стъкло с вода от децата, пора си го по лицето и му даде да пие. Всичко товато е вършише седна малко усмивка, повече в очите от колкото наусните си, но беше сериозен издържен. Дали защото беше зали са нили пъкнарочно, той ни веднъж не погледна към радулова. При Вълчана дои да е един от загорчените, които бяха дошли с колата, а груздан оти да е към конете. «Ох, бължичко!» пъшкаше Вълчан. «Ох, какво ще ще да стане? Главата ме боли! Главата ме боли много!» Понатъртил си се малко, ка за загорчени над очите на когато сещо играеше усмивка. Понатъртил си се ще премине. «Че как стана тя та с работа бедя до Вълчане?» «Ох, как стана! Как стана! От деда знае чоловек, какво може да му се случи? Ох, олеле майчице! Ходих на нивата, полека карах, много полека. Чакай реког да направя една цигара. Държейте и дизгините и правя цигара. Конете си вървет полека. «Ох, боли, боли ме главата!» Полека вървет, изведнъж като каза нещо прр, до ган ли беше, дропла ли беше, не знам, че като казаха сега оне зимите коне, ще бягаме и диче ги спри. «Че тегли дизгините, навиги не ръцете си и тегли. Какво ще теглиш? Аз додел сетия и дизгините паднаха от ръцетими. «Ох, цепи се, таз глава, цепи!» Добитък и туй, като се оплаши от нищо не разбира. «Че най-лощото е и тука ще ще да стане. Виж зашли гото е дол. Не и се, да благодарим на Бога. «А, какво приказваш?» Учудя се за горченинат, като погледна към долъ. «Там не кон, не каруца, човек не оставаше. «Да благодарим на Бога! Да благодарим на Бога!» Повторяше Вълчан Йохкаше. «Какво ще благодариш на Бога?» Обади си Радулов. «Благодари по-добрена Гроздана. Ако не беше той да спреконете, никой не можеш и ти помогна». Вълчан нищо не каза. Погледна сам учители и като лови с две ръце главата си, запъшка пак. Подпомаган от другите сели ни Гроздан беше впрегнал конете. Животните бяха се по-спокоили. Гроздан седеше в колата и здраво держеше и узлите. Помогнаха и Надяда Вълчана да си качи. Колата тръгна към Люляково. Отпред стоеше и караше конете Гроздан. Заднего беше Вълчан. Радулов дълго време гледаше след тях и като си усмихна каза. «Эй, той се казва Гарвън с Галабица. Ад ужасен срай. Да ни бях ги видял сочите си, нямаше да повярвам. Никога нямаше да повярвам. Защо?» Опитарай на което стоеше до него още оплашане и бледа. Тия хора с смъртни врагове. Карът си и се преследват от години. Особенно пък напоследък. И право да си каже, когато видях Гроздан наведен над той е старий задник. Поскоро помислих, че той се готви да забие ножа в гърлото му от колкото... «Ха-ха, гледай го ти, него добрия съм Арианин. Чудни работи стават. Наистина чудни. Какво чудно има тукъ?» Казарайна. Няма трябваше да остави човека да се обие. Те е, ако беше друг. Но тът му ти е дния най-голямата расправия помежду им. Той е старият, е който го осъди и мовзенивите. Той пък сега не ще да го обива. И ето. Пък сега в люляково вярвам и под камък да го търсят. Нали ви разказах, та е нощо браха църквата. «А, той е ли е той Гроздан?» Извика Райна. Че той не изглежда на кръдец, приличен такъв, стегнат. Направа е силини, страшен ми се видя. Еде ли той извършил наистина крашбата? Подозират го като всякога. Аз допущам, защото и това е едно отмъщение към Вълчана. Пък Гроздан достатъчно се освободил от много предръсъдаци. Той е човеки способен и умен. Ако имаше повече като него, нещаха да казват, че за нашите идеи няма лопочва в селата. Той остава почти без земя. Не я и цени твърде, не скърби. Учите могледат вече към гръде и към фабриките. Имаше се и селва? Няма какво друго да прави. Той изгуб в земята си, както ще и изгубят много други като него. Това е закон. И колкото по-скоро стане това, толкова по-добре. Не ви разпирам, каза Райна. Какво говорите преди малко? Какво говорите сега? Нали и сам искахте да станете земледелец? Ами че фликат? Ах да, признара Дулов. Значи или сега, или тогас сте бели неискрен? Не, искрен съм. И много дори. Но какво да ви кажа? Обежденията си обеждения, а у нас има и в родени наклонности, подсъзнателни сили, които властват над всичко. А сам чувства медно в лечения към земята и не мога да отрикъл любовта си към нея. Ново противоречи Радулов? Не, съвсем не. Това е верно за всички хора, бих казал и за всички времена. Не е важно тука самото притяжание, частната собственност на земята. Ако някой мисли, че най-голямата радост и любов към нея идат от тук, а той се лъже. Селини над сам може да мислите, но това е повече привичка и заблъждение на времето. Радост и доволството идя от друго. Иде от самия процес на обработването. Иде от самата работа. А при каквато и да било форма на собствеността, земята всяко беше обработва. Такъв е заветъд, такова е и проклядието на човека след изгонването му отрая. Тук е и далбокия смисел на всичко. Ясно за малцина, инстинктивно долавено от повечето всички разбират, че по той начин човешкото съществуване добива естественото си управдание и, най-главно, на миръм мястото си в природата. Човек живее в средния и наедно с нея. «Но да оставим това», каза Радолов. «Думите може да не са точни, може да ни излъжат. Важно е едно, чувството, а то съществува». Както вървяха бавно и си разговаряха, естигнаха до същото място, където бяха стояли по-рано. Наедно с тях си прибираха и учениците им. И те още бяха заняти с преживяната случка. Вървяха на купишта и сред тях някой по-големички момчета разпалено говореха, като предрожаваха описанията си жестове, които явно беше имитираха груздана. Силата е бесстрашито, му проявени тъй неочаквано срещо разбяснели тако не, бяха пленили воображението на тия малки герои. По тихи и помило срдни, му мичетата слушаха молчелибо и мисляха повече за болките и за страданията на отрепания старец. Крайна глава 20. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 21. Записано за либривок с точка Орг. Жетварят пове сто тюрдани ов Кув. Глава 21. Тревогата Флюля Кува Слетобира беше голяма. Още рано с утринтък ли са рядпейно беше отишал както всякога, за да измете и да приготви едно друго за утрината. Не без лоши предчувствия добрият човек забеля за още от далеч отворените на широко врати. Той влезе вътре, видя на бързо извършеното злодияни и без да се бави оплашени бледен хукна долбади на поп доча. Но за да стигне одумам, той трябваше да прикоси почти цяло село. На много места, без да се спира като викаше високо и отчаяно махаше с ръце, той успя да разкажа на мнозина за станалото. И стая невероятна бързина с която се разпространяват новините в село. Злокобната вест може да проникне в всяка къща, преди сам поп дочо да е научи. Селото се развълнува. И когато поп дочо изненаден и ръстревожен бързо крачеше към черквата са проводен от пена. Към тях се присъедини им много бройна толпа от мъже, жени и деца. До идеи на и когметът, секретар Бирникът е един общински стръжар. Множеството на хлов черквата. Лъчката утихна. Всички се спряха и се струпаха предултария. Не въобразимо коштунство изпък непредучите им. До самите царски двери стоеше новата икона. Тя беше всета и хубава, както я знайаха всички. Сред блесналото злато на озрелите ни ви се изправеше фигурата на Иисуса, замислен, благославещ, скротки и печални очи. Бледното молице изглеждаше сега още по-скръбно и по-измъчено. Златният венет слип свъше. На всякъде около главата се виждаха далбоки дръскотини, оставени от ударите на ножа. Но това, което най-много порази и смая всички, бяха капките али на кръв, засъхнала върх обледното чело на иконата. Всички гледаха тая кръв и някакъв мистича ножа, спълнише широко раскритите и мучи. Най-когметът, секретар Бирникът и някой селини размениха по-между си спокойни и трезви думи завероятния и съвсем не свърх естествен произход на тази кръв. Те нарочно говораха високо, за да ги чуят всички и да се успокоят. Но жените и особено по-старите от тях не искаха и да чуят. Те гледаха кръвът от чело на Иисуса, кръстеха си и като дигаха очите си към небето, шепныха молитви, проклятия и жалби. За тия тъмни и преданни души, тъй склонни към състрадани и скърб, иконата беше живо същество, скърв, плът и нерви. В техните очи Божия цин беше претърпял ново моченичество, непростимо и жестоко. Ново голгото стоеше пред тях, и те чакаха да се затъмни слънцето, да се разтрясе и разпуказимята. Памета на всички беше още пресен споминат за уная чудотворна икона в черквата на едно съседно село, по образа на която се събираха и капеха същински сълзи. Та е плачаща икона беше развълнувала тогава цялата уколност. Виждаха в нея знамения за нещо неизбежно и страшно. И наистина нечувана Бурия се зададе един ден и едр градушко обинявите на 10 села. Сега и та е кръв върху челото на Иисуса викаше и говореше за страшен и непростим грях, призуваваше заслужено и тежко възмездие, което ще ще да падне не само върху главата на престъпника, но може би и върху цялото село. Дълговреме черквате на остана празна. Макар, че най-когметът искаше да се затвори, за достанат непокътнати следите на престъплението, че ще ни да излезе. Една след друга идеха жените ходили на бързо до къщи, палеха свещи и чеха иконата с различни дарове, пешкири, некроени плътна, стари пари. И предбледни елик на Иисуса, което ги гледаше спечалните си очи разкръвавено чело, е струбаха дълбоки поклони, бихаха челата си о камени и теплочи, въздишеха и плачеха. Не беше трудно за никога да се досети, кои бяха виновниците и на това злодияни. Още в черква на едни уста, прошепнаха имената на Грозда на Итачката. И некогметът, подпомаган от секретар Бирника и Попдоча, вече долавеше нищата на престъплението и цялата та е тъмна история, се разплиташе като чорап Фумаму. Той е път, той искаше да изнена да злостворниците с бързи решителни мерки, да арестува Грозда на Итачката, да направи обиск в къщите и намерили си или не венецът да ги изпрати в града. Общината се почна дълъг съвет. Макар и решен да действа смело, нековсе още изучаваше, допълваше и осветляваше подозрението си. В това време един съсет на Вълчана, дойде в общината и сообщи, че конете на Вълчана се подплашили преди малко, грабнали къруцата и кой знай, какво е щело да стане, ако не ги бил спрял, кой мислите? Гроздан. Вълчан се оплашил и скочил от колата. Поударил се май зле и сега лежал. Колата докарал, одворамо сам Гроздан. Вълчан бил много трогнат и не знал, как да му благодари. До вчерашните врагове се разделили като най-добри приятели. Нейко. Секретар Бирникът и Поп Доча слушаха изненадани и смаяни. Цялата постройка на обвинението им, развито и завършено с такава ясна и неумолима логика, губеше здравата почва по-цебес и рухваше изведнъж като картони на кула. Защото основният камък, на който те грядяха всичко, беше отмащението, с което Гроздан преследваше стария чорбъджия. Но ето той проявяваше към него непредишната смъртна връжда, а най-голяма човещина. Решението им трябваше корено да се измени. Обиск можеше да се направи в къщите на Гроздана и тачката, но венецата е малка, вещи лесно можеше да се укрие. Нямаше да добият никакви сериозни улики, и в обвинението си щеха да останат седно само подозрение. Гроздан ще ще да се оправдае лесно, освен това, както всякога ще се сметне за обидени срещо отмащението, което никога не закъсняваше, те оставаха безпомощни незащитени с нищо. Живеем в село, стоката ни е наоткрито. Помисли си нея, както би помислили всеки на него в умясто. Той изведнеш се разколеба и възвърна. Почна да говори, че той не е седебен следовател и че неговата длъжност е само да сообщи за пристъплението и нищо повече. Така решиха и да направят. Нейко намери подкрепа и в селската малва, която не само не отихваше, но растеше и се усилваше. И докато едни твърдяха, че това не може да бъде работа на други, го освенна Гроздана, други пък, било защото те бяха обидени, било пък само от желание да противоречете да искажат своя мнение, говореха, че Гроздан не извършил това, че като той искал да се отмащава, нямаше да отиде срещо цената на изгубени съемот да краде един венец, който макар и златен не струва, кое знае колко, че по-скоро той би се решил да убие Вълчана и би направил това, когато той бил вече в ръцетему. Найпосле той нямаше защо да се излага на опасности да спира под плашените коне, биги оставил и Вълчан сам ще ще се отрепе, а вместо това той отива да го спъсява. Тие доводи бяха основателни не можеха да се отрекат. Подношените на двете враждуващи до вчера страни беше настъпила такава нечака на и странна промена, че всеки, което се опитваше да и обесни и разбере напълно, чувстваше, че навлизав за денен и сляпа улица, махаше с ръкка и се оставеше. Дядонетко още беше болени ни излизаше. Рядко няко имаше възможност да говори на право снего, но сега едва миссело да се появи и почна да се предава от остануста, разказат му за чудотворния начин, по който беше написал иконата си. Завидението, което беше имало една нощ, когато Иисус му се явил точно тъй, както беше го изписал от после на иконата си. И вярата, че та е икона не беше както всички други, че в нея живееше и се въплътяваше нещо повече от един обикновен образ, та е вяра се усилваше и се превръщаше в някаква мистична и страстна экзалтация. Черквата не оставаше никога без посетители. Идеха сега и от околните села. Даровите и подаянията пред иконата растяха от ден на ден. Забравиха почти за пристъплението, извършено в черквата. Над всичкото ваше чудото, което са е верно верваха и за което само оговориха. Една друга случка още повече усили и подхрани това болезно възбуждане на духовите. Още след падането си отколата вълчан си почувства зле, разболя си и легна. Положението му от час на час ставаше по-тежко. Повика ли бяха Крушовския фелчериято вече втори ден той не излизаше от къщата му? Колкото и да нямаше пряка връзка, нозина в селото, особено разтревожените жени, че ато са е верна страст, разпалваше въображението им до последните граници. Говореха, че нещо общо имаше тук между чудото с иконата и учеста на вълчана. Припомбаха стари и тежки грехове на стария чорбаджия. Не мираха, че Бог, разгневен неведнъж от него, не иска да приеме дар от ръката на човек, посягал неведнъж на сиромашка мъка. И чудото с иконата доби ново и фантастично обяснение. Златният венец с подарено от вълчана се беше привърнал една нощ в трънен и бодлив венец. Той беше и на ранил чалото на Иисуса. И не кръдеца, ангел господин беше с нело от него, той е моченишки венец. На третий ден от разболяването си вълчан се помина. Люлёково вече знаеха, а това разказваше в кръчмата Самра Маданов, като човек присъствал на самото място и видяла всичко с очите си. Че в предсмъртния си час вълчан повикал си новете си, казал им, че им остави и мота си и им дава благословията си, но искал от тях правят, что правят, да прекратят сътбата си с груздана и да му повърнат ни вите. Те са негови, казал той, а снямах право да му ги взема и Болк ме наказа. Синовете му не се са гласявали и искали да му отвърнат нещо, но той ги заплашил, че ще ги прокълне, преди да затвори очите си. Тога сте склонили и дали дума. Болките на вълчана перестанали, той се успокоил, приел светото причастие и умрял. Още с по-големи подробност е преувеличение, като всяка голяма новина, то е слух обхождаше сега селото. Виновността на груздана си изгуби и заличи, никой дори не помисляше за това. Не чаканата смърт на вълчана, като че беше ископлението на всичките му грехове. Към него се повърна пак разположението на хората, примесено с състрадани и прожка. Той беше все пак един от первите хора в селото, заговориха за добрините, които беше правил и стъкваха заслугите му към дружеството. Побдочо се погриже да се направи най-тражествено погребение на покойния. В черквата дойдоха много хора. Когато положиха покойни кътам и почну опелото, небес трепет всички поглеждаха към иконостаса. Посред запалените свещи обкичени с многобройни дарове стоеше чудотворната икона на Иисуса. Вместо златния венец дръскотини от нож обграждаха лицето му. На бледното му чело се темнееха капките кръв. Но очите гледаха кротко, благославяха и прожтаваха. И сега пристъпваха там жени, запалваха свещи. Оставиха понещо и в далбоки и смирени поклони привеждаха се към земята. Никой не се очуди, когато видят там и Петра. Прибрадена в черно, бледа и хубава. Средоточена в себе си и замислена тя запали свещ. Простря плътно, което много ж и не успеха да забележат това, беше подълго от всички други. След това направи далбок поклон, кулиничи и останат тъй като примряла, сопряно в камени тепло чи чело. Появи се след нея и груздан. Той сякаш не забелязваше присъствието на никого, когато бали свещ и состремени фиконата очи, където между провесенито бели плътна се жълтелише полето на озрелите Ниви и сред тях у мореното лице на Иисуса. Прекръсти се бавно, спокоено. Всета изпретнат, високий стройн, какъвто си беше. Той се обърна. Яко общо приетиято обича и не искаше да се пази тържествено и скърбно приличие, но Зина може беше тяха да забележете да пришепнат на соседите си, че очите му изглеждаха влажни, а лицето му разстроено и прибледняло. Крайна глава 21. Този запис е обществено достояние.