 «Це перший захід був 12-14 жовтня. Мій нинішній командир батальона, Собсан, був внизу, в старом терміналі під ступеньками тримав підход до мене. Я був на другому этажі. Наш третій звод, третій роти. І танк влучив БТР. І нам дають наказ, що ми на столі. Ми спочатку були в шокі, бо всі побратими загинули. Але зібрались там наші. Ми вниз були потім бувачі, дивиться їхнім рідним, які загинули. І зібрались і поїхали. Найваші бів був останній, коли ті, хто тримали до нас підхід, я всі три рази був на другом поверсі. І ті, хто тримали підхід, скажем так, не втримали його. І наш противник поліць на третій этаж. І дальше начав через ті всі розрушені щелі, дямою закидувати на станат. Там не тримав контузію, але навіть мова не шла провікуацію, лишився з побратими. Ми виконували свої задачі. ДАП фактично мене познайомив з моєї дружини. Про нас написали книжку. Сергій Лойко познав на презентацію цієї книги. І там я познайомився своїх будищі і дружини. І до цих розумів. Все життя вона чекає, скільки ви. Зараз вся Україна, мабуть, схоже на ДАП, на форпост. Так, що тримаємо. Я воюю за свою країну, за свою родину, за жінку, за дітей, за мам, тат, за побратимів, які загинули, щоб все все було не зря. Все витримаю. За нами правда, за нами Бог, за нами перемога.