 Er der noget, som vi elsker at have mere end biokratiet, end de her folk, som altid bare gør tingene mere besværligt for os, de her papirernussere og skrankepager, som de engang blev kaldt? Er der noget, vi ikke kan lide så meget som biokratiet? De her biokrater, vi får i telefonråder, altid stiller os om til andre biokrater, som heller ikke kan hjælpe os med det, som vi gerne skal have hjælp til. Men er den her kritik, den her kritik, vi alle som kender biokratiet, er den overhovedet fær, eller er der også nogle ting, som biokratiet kan, som ingen andre organisationsformer faktisk kan? Den her forlæstning skal handle om biokrati og biokratikritik, men også noget af det virkelig spændende, der er kommet inden for de senere over faktisk et nyt form for forsvar for biokratiet. Der er faktisk grunde til, hvorfor vi ikke kun skal have biokratiet. Men jeg vil starte med en lille fortælling. Så lad os zoom lidt tilbage, lad os gå tilbage til 1950'ernes USA i midtvæsten, et sted ude på Børlandet, hvor man producerer gips. På det her tidspunkt er der en gipsfabrik, der arbejder og tilsnutter og man tager meget let på forskellige ting. Man møder og senes lidt vilkårligt, når det er jakt og fiskerisesong, men så afstemmer man arbejdet efter det. På den her gipsfabrik, der er der en personale ansvarlig, og han kan faktisk bedst lide at få det, han kalder for farmboys, altså folk fra landet. Cityboys, der er mod folk fra byen, har han misstillet til. Dem tror han ikke så meget på, de er lidt nogen, han ikke rigtig kan bruge til noget. Så han ansætter konsekvent kun nogen fra landet, helst nogen han kender eller nogen som han kender, gennem andre. På det her tidspunkt er en gipsfabrik, hvor der ikke rigtig føres opsyn med de ting, man laver, og der er ikke rigtig nogen, der tæller op, hvor meget inventar er der faktisk. Og arbejderne tager sig en masse friheder, de tager dynamit med, som man plejer at bruge i mine, tager man med ud på fisketuren, den bruger man der bare, når man skal fiske. Og der er også en viss utifræssighed med det her system. For kunderne, de får som regel ikke rigtigt det, de gerne vil have, slet ikke til den tid, hvor de gerne vil have det. Ejerne de får ikke så meget ud af det, som de kunne få, specielt fordi at arbejderne jo blandt andet arbejder så løst som de gør, og tager sig alle de her friheder med faktisk at tage inventar med hjem. Men en dag, så sker der faktisk noget. En dag, så er det sådan, at ham, den personale, han svarer i, som hedder Old Dog, han dør. Og så sker der noget nyt. Den centrale administration, som faktisk ejer det her sted, sender en ny manager til byen. Og han siger, at i stedet for, at vi bare skal have de her farmboys, så skal vi høre folk efter, hvem der nu er bedst egnet til jobbet. Vi skal begynde at registrere, hvornår folk de kommer. Vi skal have faste opgørelser over, hvem der skal lave hvad, hvornår det skal laves. Vi begynder i højre grad at have regnskab med, hvad der foregår på den her gipsfabrik. Det, der er sket med den her gipsfabrik, kan man se, det er, at den er blevet biokratiseret. Og den vigtigste theoretikere, inden for biokratieteorien, det er Max Weber. Max Weber var en tyst sociolog, der lede fra 1864 til 1920, og i 1922 udkommer et skrift efter hans stød, hvor han blandt andet stiller spørgsmålet om, hvad er biokratiet for noget, hvor kommer det fra. Han fortæller os om, hvordan biokratiet er noget, vi har set i forskellige samfund i det gamle Egypten i Romeriet. Vi ser en masse forskellige klassiske biokrater, vokse frem, inden for kirken, inden for herren. Og senere i moderne tid, hvor der kommer en massiv udbredelse af biokratiet, ser vi det inden for de moderne fabrikker, som bliver biokratiseret. Vi ser det også inden for udviklingen af biokratiet, inden for staten, altså den offentlige forvalgning, og vi ser det inden for kirken. Så biokratiet, den biokratiske organiseringsform, ser vi vokse frem alle mulige forskellige steder. Weber Goyner taler om, hvad er det, så der kendetegner biokratiet, hvordan er det, det fungerer. Hvor det første siger, han er der faste kompetensområder, regel eller lovbaseret, altså det er delt op, hvem der laver og hvad på en hvilken måde, og ofte speciellt, hvis det er inden for det offentlige system, efter bestemt lov, men biokratiet generelt kendetegner ved, at man vurderer tingene savligt, man gør det ude for forskellige regler og lov ude for objektiv hensyn. For det andet er der et fast herkig, der er et fast herkig, hvor vi har beslutningsforhold, som betyder, at der er dem, der sidder over os i herkig, har større beslutningsbeføjelser, større myndighed, og så er det også et referancesystem, altså typisk hvor man refererer til sin direkte overordnet, men det kan indrettes på lidt forskellige måder. Så er der skriftlighed i empedsførelsen. Biokrati er jo det her kontort, forbundet med kontoret, forbundet med skriftligheden, forbundet med dokumenter, forbundet med sagsbehandlingen, men en af de vigtige ting, der også er her, siger Weber, det er, at der er en adskildelse mellem det private og det offentlige. Det vil sige, at empedsmanden i biokratiet, hvad enten det er i det private biokrati, altså i store virksomheder, for eksempel eller i det offentlige biokrati, i den offentlige forvældning, så er der en adskildelse mellem denne her personens private interesser og private økonomi, og de offentlige interesser og den offentlige økonomi, der knytter sig til enten virksomheden eller til den offentlige myndighed. For det fjerde er der i høj grad en faglig skoling. Biokratiet rekroterer folk, som har faglige ekspertiser, og som udvikler deres faglige ekspertise, fordi som vi har set, så har man bestemte kærneområder, som man er ansvarlig for. Biokratiet har fuldstidsansatte. Det begynder at blive stabilt. Det er en fast levevej. Biokratiske organisationer har det med at bestå, selvom de mennesker, som er ansæt i dem, de forsvinder. Der bliver en stabilitet omkring, der bliver faste embeder, hvor folk kan søge om de her stillinger og embeder og forskellige positioner, hvad det er i det private eller i det offentlige. Og endelig for det sidste her, så er der en udøvelse af embeder i de overensstemmelse med regler, i overensstemmelse med savlighed. Og det skal være sådan ideelt, at den enkelte biokrat, den enkelte embedsmand, giver dig den samme behandling, uanset hvem du er. Det gælder igen både indenfor det offentlige. Det kan være i forbindelse med sagsbehandling, eller det kan være i forbindelse med rekrutering af personale. Det gælder også indenfor det private, på den måde, at kunder bliver behandlet ens. At de bliver behandlet efter, for eksempel hvor er den største fortjeneste hende, og ikke hvem kender man personligt. Så de personlige netværk, de personlige forbindelser, personlige måder at organisere på, det skal ikke virke ind på biokratiet som organisationsform. Det skal være objektivt og savlige kriterier hele vejen igennem. Se på den måde, ser det pludselig ud som om, at biokratiet ikke kun er, at det unne kan vi allerede se nu. Når biokratiet bliver fremhaskende, så siger en af hovedargumenterne ved Weber, er simpelthen, at det har en teknisk overlegenhed. Han siger, at det er som en maskine. Det er en meget typisk metafor. Vi bruger indenfor organisationstheorien, når man ser som organisationer, som organismer eller som maskiner. Biokratiet bliver her virkelig ført frem som en maskine. Det er effektivt. Jeg har fundet et fantastisk citat hos Weber, hvor han kommer med en masse af de her karakteristiker, som han siger, at biokratiet har. Præcision, hurtighed, entydighed, aktkunskab, kontinuitet, diskretion, ensartighed, streng underordning, reduktion af friktion samt af faglige og menneskelig omkostninger. De her ting, de kendetejner biokratiet, det gør det til den her effektive maskine. Hvad er så problemet? Hvad er så hovedproblemet med biokratiet? Som jeg nævnt i starten allerede, så er der masser af kritik af biokratiet, og jeg kan tage nogle enkelte punkter ud her fra biokratiet i det historie. For det første, biokratiet er ineffektivt, og det er ikke fleksibelt særligt under hastigt skiftende omgivelser. Det er en kritik, vi har hørt rigtig meget i de senere år. Det er en kritik, som har ført specielt modet det offentlige system, og som har ført til at man forsøger at indrette det offentlige på en anden måde. I starten af 80'erne var der den tidligste aktør i Sverige, Jan Carlsson, som udgav en bog, der hed Rive Pyramiderne ned. Og det var sådan et eksempel på den her entreprenielle energi, som man brugte til at sige, at vi skal have entreprenøreskabet ind, og vi skal gøre op med de her stive biokratier. For det andet, at det skulle være dehumaniserende. At impedsmannen bliver en offentlig, en egen vartager, en form for offentlig interesse eller i hvert fald en organisationsinteresse, hvor vedkommendes egne personlige meninger og forhold laves ude af betrækning. Det er der mange, der har angrevet og sagt, at her ser vi virkelig en afskildelse af folks personlighed og deres biokratiske personlighed. Det har været vaseligt kritikpunkt af biokratiet, fremført af forskellige folk gennem det 200' og 100'. Allerede i populære kulturen ser vi den her kritik vokser frem. Dem som har læst Franz Kafka procesen for eksempel for 1922, den her fantastiske roman, beskriver hvordan Josef K. vandrer frem og tilbage mellem den ene sags pande og den anden, og ikke kan forstå, hvad det er for noget han er anklade for. Han er fanget i det her biokratiske helvede, hvor der ikke rigtig er nogen, der vil hjælpe ham. Allerede der ser vi altså den her kritik af det dehumaniserende biokrati. For kritikken er, at når vi har en biokrat i røret, så har vi en biokrat i røret og ikke den ellers private person. For det tredje er det blevet fremført, at biokratiet virkelig er et maktfuldt instrument, og netop et instrument, som kan bruges af dem, som har kontrollen over biokratiet. Han siger, at de forskellige embedseparater, som vokser frem i de moderne europæiske lande, kan overtage, så at sige, at nogle andre har bruges til forskellige formål, hvor embedsmændene bliver ved med at passe deres sager uden at vurdere, om det nu også er i en almen interesse, men det er en far ved biokratiet. Det er en vigtigste. Mest to nærgivende kritiker på det her punkt er måske den poliske sociolog Sykman Bauman. I 89 udgiver han en bål, der hedder Modernitet og Holokrost. Bauman's tese er faktisk, at biokratiet, som en væsentlig del af moderniteten, altså vores moderne samfund, måden vi forvalger og styrer, regerer stadig mere effektivt, og rationelt ud for bestemte kriterier, faktisk var en medvirkende faktor noget, der muligt gjorde Holokrost. Fordi vi fik et biokrati, kunne vi lave en adskillelse af folks tekniske indstilling og deres egen personlige moral. Man kan være en god biokrat og samtidig medvirke til de mest forfærdelige ting. Det andet, siger Bauman, som kender tagerne det moderne biokrati, og er med til at forklare, siger han, hvorfor sådan noget, som Holokrost kunne opstå, er en distance. Der er en distance indbygget i biokratiet, hvor der sidder en, som trafer beslutninger et sted, og så går beslutningsrækken igennem en masse forskellige leder, og så sidder der egentlig et andet sted, som udfører en ordre ovenfra. Og der er en distance, man kan trafe beslutninger om noget, som er meget ubehageligt, og fordi man ikke ser det, så kan man næsten se bort fra det. Så det har været meget vigtige, meget væsende i kritikere af biokratiet. Noget af det nye er i medleltid, at vi har set en ny kritik, undskyld, en nyt forsvar for biokratiet. En af dem, der har været tonergivende, eller mest tonergivende måske, er Englander and Prodigé, som i 2000 skriver en bog, der hedder In Praise of Bureaucracy, beoversat til dansk, altså en hyldest til biokratiet. Det lyder lidt provokerende, fordi vi jo på mange måder, er enig om, vi ikke kan lide biokratiet. Men hvorfor skulle vi så kunne lide det alligevel? En af de ting, man kunne fremhevne her er, at det sikrer en form for effektivitet. Det er simpelthen en meget effektiv måde, at organisere sig på. Igen ser vi både inden for det offentlige, og inden for det private, at vores organisationer er meget biokratiserede. Det fremmer en form for effektivitet, det kan det gøre. De her arbejder på gipsfabriken, for eksempel, de mistrer nogle af de privilegier, de havde. Hvor de skulle kende hinanden indbyrdes, hvor de havde nogle friheder til at gøre det, de ville. De ville være på jakt, fiske, tage ud og drikke, og så videre. Og hvor de var, som det blev beskrevet på et tidspunkt, antisemitiske og generelt nogle afvistede forskellige andre grupper herunder, altså drengende forbyen. Det, der sker med den gipsfabrik, det er, at man i højre grad ansætter folk på baggrund af kvalifikationer. Så det er ikke bare effektivitet, det er også sikring af lige behandling, altså at ansættelsesprocedyrerne strammes op. Så vil de blive gjort objektive kriterier for, hvem der kan ansættes. Hvor man ikke tager stilling til, om det er nogen fra landet eller nogen fra byen. Vi ser også, at der bliver i højre grad en vartals af en almenig terrasse, i den forstand, at kunderne bliver mere til presse med gipsfabriken. Fordi der kommer mere tjek på sagerne, de får deres ting til tiden. Dem der ejer fabriken, får også mere ud af det, fordi de får mere kontroll over gipsfabriken. Men vigtigt er det jo at fremhæve, hvordan det giver nogen andre og nogen mere lige ansættelsesprocedyrer. Det er netop også nogen af de ting, som du gav her fremhævet i sit forsvar for biogratiet. Den her særlige biokratiske ethos, som siger uanset, hvem der kommer ind til samt sagsbehandlingen, eller uanset, hvem det er, vi skal kigge på til jobsamtalen, så skal vi vurdere dem objektivt, savligt. Vi skal ikke hjælpe vores venner frem. Vi skal ikke lave personlige netværk glide ind i vores organisationer og være det, som er bestemt for, hvor vigt man kan få et job eller ej, eller hvor vigt man kan få en bestemt ydelse i det offentlige eller ej. Så det er nogen af de døder, der er ved biogratiet. Biogratiet er blevet forsvaret, det er blevet kritiserede. Biogratiet kan bruges til forskellige formål. Og det kan blive misbrukt til forskellige formål særligt i de numre de lande, hvor der ikke er forskellige kræfter, som holder det på ret køl. Men biogratiet er højst formeligt kommet for at blive. Det er den mest udbrætte organisationsform, både inden for det offentlige, men også inden for det private, hvor vi også har fast hierarchi, faste beslutningskompetencer, fordelning af arbejdsopgaver, faste positioner osv. Så selvom der kan være grunden til, at elske at have et biogratiet, så er der måske faktisk også grunden til at kunne lide biogratiet. At synes om det, fordi det er effektivt, og fordi det kan hjælpe os på forskellige måder, sikre os en objektiv affærdbehandling. Tak for nu.