 Jeg hedder Peter O. Maidan. Jeg er 59 år. Jeg er professor ved Aarhus Universitet, og samtidig er klinisk forskningsansvarlig på fattigtshedslinjen i Skive. Mit professorat er i det, der hedder Reproduktiv Enteokonomologi, det vil sige forplantningslærer. Lå det i kortene fra starten af, at du skulle være læge? Nej, vi lå faktisk ikke helt i kortene. Det gjorde det ikke. Jeg havde en ide om, at jeg først skulle være kant med i engelsk, fordi jeg havde noget en gammel unge, som var lægter. Og han havde så jeg meget op til. Men da jeg havde prøvet at være på universitetet i 14, nej, lad os sige, 4 uge, og var ind og høre et POD-forsvarer, som gik ud på, hvor mange gange man brugte artiklen The i et skuespill af Shakespeare, så sagde det mig selv, at det her, det var altså ikke noget for mig. Jeg har alt for konkret til den slags. Og der bestemmer jeg mig for, at jeg ville heller læse medicin i stedet for. Det er lige vel noget, at skifte fra engelsk til medicin. Det er ikke alle, der tager det spring. Var du ikke... Var der ingen betænkeligheder for det? Nej, der var faktisk ikke nogen betænkeligheder, for det var en stor nysgærighed. Og for mig var det også vigtigt at få afklaret, at det andet engelske ikke bare var en eller anden fascination, som ikke holdt. Og det var opdaget, så det var. Og så tænkte jeg på, at jeg må have noget, som er reelt, og noget, som har måske ikke har gavnet en menneskelighed. Og mig selv selv, selvfølgelig. Hade du de store tanker fra starten, altså noget med at gavne menneskeheden? Nej, det havde jeg ikke. Jeg havde bare en ide om, at jeg godt kunne tænke mig og uddannet mig til at blive en dygtig håndværker. Og det, synes jeg egentlig, er basis for alt forskning. Det er et håndværk, altså et godt håndværk, hvor man laver et rigtig fint arbejde, der sætter nogle store krav til sig selv. Og det leder så måske, hvis man er heldig, meget af det er jo tilfældigheder, frem til at komme ind i forskninger også. Kan du huske, hvordan du så oplevede mødet med det Medicinske Univers på universitetet dengang? Ja, det kan jeg godt huske. Det var selvfølgelig med meget stor respekt. Man så alle de her overlager og professorer. Jeg kan tydeligt huske, det var på Rishusbitaliet. Vi var blandt andet på Hudkliniken, hvor vi gik i en lang snor bag professoren. Og lige bagved ham, der gik så en cyplehejreske med et håndglæde, så han kunne afvasse sine hænder fra patient til patient. Som man kan sige, så sent som der i slutt 90'erne, der var det jo faktisk sådan der. Så jeg nåede lige at være med til at se det her gamle professorale, som jo absolut ikke ser sådan ud i dag. Og i dag er du så fertilitetslæge. Hvordan kom den her interesse for fertilitet og fertilitetsbehandlinger ind i din verden? Det var faktisk igen først læst jeg, og var slet ikke forskningsorienteret. Igen er det der for mig, hvor det er vigtigt at have et håndværk. Og det blev så meget personligt, fordi vi havde set et stort ønske om at få børn og prøvede i rigtig mange år, faktisk 8 eller 9 år. Og i løbet af den periode endte det med, jeg afsluttede mit speciale i Sverige på Universitetskliniken i Jøteborg og kom i kontakt med en helt ung kollega, hvis far var professor i fysiologi. Og denne her person, han var ekspert i akupunktur. Og det her var på et tidspunkt, hvor man jo forkastede alt, hvad der hedder alternative medicin i Danmark. Men i Sverige havde man allerede set, at der var jo noget af det her, som såede til at virke, og man havde bedrevet rigtig forskning, forskning på rotter, forskning på mennesker, og det stod han for. Og det fik jeg egentlig stor respekt for. Og i den forbindelse kom jeg til at tale om akupunktur, for hun havde selvfølgelig lært akupunktur i sin far, hun kom hjem til os og sagde, ja, men hvordan har I det, ellers vi var lige flyttet til Sverige? Ja, vi synes jo nok, det var lidt trist at flytte deroppe. Og man havde ikke nogen andre problemer, og vi kom ind på barnlæsningsproblematiken, og så sagde hun til mig, nu sætter jeg lige nogle nøgle på din kone her i aften, Peter, og prøv at se, at det er meget simpelt. Jeg viser dig, hvor du skal sætte dem, og nu sætter du dem så to gange om ugen de næste uger. Og det gjorde jeg så, efter halvandemålet var min kone gravid. Og det var jo en meget, meget mærkelig oplevelse, når man har prøvet alt i rigtig, rigtig mange år. Og det gjorde jeg så, at jeg tænkte, ja, men der er mere mellem himmel og jord, og det kunne være utroligt interessant at gå ind i forskning på, hvad er det, der gør, at de ikke sætter sig fast, og de ikke sætter sig fast? Ja, fordi akropunktur var nærmest sådan lidt bebetrættet, som en sjovduvinskab inden for ledvinskab, om dengang gjorde det ikke det? Det er fuldstændig rigtigt, men igen svær, og hele tiden, det er ikke 10 eller 15 år foran os, som man kan sige. Vi var i Sverige dengang 15 år foran, og der så man på fremforat akropunktur med alvorlige øjne, fordi man kunne se, man kunne måle forskellige endorphiner, og stresshormoner, hvordan de blev påvirket af de her nøgle, så derfor sagde man, at der er mere mellem himmel og jord, og lad os kigge på det med videnskablige briller, sådan så, at vi kan få forkastet noget af det, der ikke virker, og måske tager noget af det, der virker til os. Men er det den her oplevelsen med akropunktur, som bliver en slags point of note return, hvor du siger, det er det, jeg skal specialisere mig i, det er det, jeg skal forske i? Det gjorde i hvert fald, at du kan sige håndværket, som jeg gerne ville lære ovenpå det håndværk, der kom der noget, som sagde til mig, det her, synes jeg, er utrolig interessant, reproduktion, og den glæde, som jeg allerede fornemmelde, da jeg var i Sverige, når man kunne hjælpe folk, som var barnløse til at få børn, som jeg også sagde flere gange, når man stille aften og føler sig trist og ensom, så ved jeg, at der er rigtig mange mennesker, som aldrig glemmer mig, selvom det ikke står nogle steder, fordi jeg har hjulpet dem til at få deres børn, og jeg får de her kort julekort, så står der jo også, vi glemmer der aldrig, når vi kigger på vores børn, så det ønsker om også at sætte sig et blivende spor, det er jo det, vi alle sammen gerne vil. Vi vil gerne gøre det i vores egne børn, men jeg har så også valgt at gøre det i andre folkbørn. Og i dag arbejder du så med det på Fakultetsklinikken i Skive, og I har jo nogle ret gode resultater i forhold til behandling af færdigheditet. Hvad er det, I kan i Skive, som andre ikke kan finde ud af? Det aldrig, fra vi startede den klinik i Skive, og det er så 15 år siden, der gik vi ud i at se på patienten som et individuelt menneske, og det tidspunkt i både Danmark og Europa, der talte man om standard, standardbehandling for det, og standardbehandling for noget andet. Vi gik ind og så på kvindensalder, vi gik ind og så på om hun røg, vi gik ind og så på hendes vægt. Hvis hun røg, så skulle hun holde op med at ryge, hvis hun var for overvægtig, så skulle hun tabe sig. På det tidspunkt, og det er altså ikke mere end 15 år siden, der fik vi at vide, at det var uetisk, det kunne man ikke bage danske kvinder om. Min kollega var fra Norge, jeg var kommet ind fra Sverige. Men det blæste vi nu på. Vi gik ind og screenede alle vores patienter for HIV og for livopretændelse. Det var heller ikke set før. Men alt det her er jo blevet ganske almindelig god tone i hele Europa nu. Så man kan sige, vi ændrede allerede meget, meget tidligt på betingelserne for at få en offentlig reagensgrædsbehandling, udlukkende med noget i formål, at øge chancerne for, at patienten skulle blive krøv vidt. Og det viser også at holde stik. Det var den ene ting, det var den patient, du får ind. Det næste er så, når du bestemmer behandlingsforløbet, altså den såkaldte protokoll, der skal til for at få den kvinde til at lave så så mange æg, at forhåbentlig den og den kvalitet. Der kunne man jo gøre det på mange forskellige muligheder. Det er som at spille, jeg plejer at gerne at sige, du kan vælge at spille på et ganske almindeligt gammeldagskirkeål, eller et af de der gamle stueål, eller du kan vælge at spille på det store Grand Piano. Og derfor trækker jeg at spille på Grand Piano, hvor du kommer helt ud i begge ender. For det er det, der bliver det sublime, lige så når man sidder i konzerten og hører på musikken. Så er der stor forskel på at høre på en, der spiller Grand Piano virtuos, og en, der sidder med stueåvlet. Den protokoll er jo faktisk opkaldt efter dig, er det ikke rigtigt? Jo, det er faktisk rigtigt. Og det, kan man sige, det glemmer man jo nogle gange, når man sidder på sit lille rum og føler sig ensom. Men derfor er det rart at komme ud og rejse fornyligt, hvor jeg er i Ukraine. Og efter de fordrag, kom der så en kollega op, og jeg tænkte, nu skal vi så til at snakke om et eller andet, som jeg egentlig ikke havde så meget lyst til, så ser man, Peter, jeg skal bare lige sige en ting til dig. Du skal vide, at du har ændret vores liv som kliniker, og så bliver man bare simpelthen så glad, fordi så kan det ikke blive i større. Altså så føler jeg, at det lykkedes. Men det opdager du ikke ved at sidde i Viborg. Det opdager du altså først, når du kommer ud og finder ud af, at protokollen hedder dit navn, at alle tager det forgivet. Jamen, vi gør dig sådan, som du har sagt, man skal gøre. Folk kommer til ens fordrag, og man synes, at man kender folk, om det så er i mellemøsten, eller det kan være i Østereuropa. Så genkender du ansikterne, fordi de kommer tilbage, fordi de vil gerne høre igen og igen og igen. De tror på det, man siger. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Du har jo også blandet dig en del i prioriteringsdiskussionen indenfor Sundhedsvæsen, altså for eksempel i forhold til brugetbetalning. Du har været en stærk fortal for, at fertilitetsbehandlinger skal være gratis, som de jo ikke var i en periode under den borgerlig regering. Hvorfor er de, de skal være gratis? Nu er det jo sådan her, at WHO definerer barnløshed som en sygdom på en chronisk tilstand, på ligefodet med andre chroniske tilstande, som sukkercyr og hypotension osv. Og så mener jeg også, at de barnløse skal have den samme mulighed for at få behandling. Og det har de så også fået nu, men det er rigtigt, jeg klings med selv min egen, Sundheds eller min egen hospitalslædelse også i hele debatten omkring fedme kihogi, som jo også visste sig, at det, jeg egentlig stod for os og andre selvfølgelig, men det, jeg gik ud og skrev, var rigtigt, at det var fejlagtigt at tro, at man bare kunne operere alle mennesker og så operere sig ud af en problematik. Jeg har set dig citerede for, at du siger, at vi behandler de raske, nemlig de fede, men ikke de syge, altså de barnløse gratis. Hvor er det en provokation? Hvis det er en provokation, du kan nok rejne ud. Jeg sad op i skive og skrev de her brev samtidig med, eller indlæg i debatten samtidig med, at søvslædelsen sad i Viborg og var ved at gøre sig til det største center i regionet midt for fedme kihogi. Men jeg gjorde det jo lige så meget med tanke på, det ved jeg vel, fordi opererede patienter, for jeg havde kolleger, som var i Kuwait på det tidspunkt, som så de her fede med kihogi opererede patienter og fortalte mig om, at en vis procent del, og det har man jo set nu, og den er ikke ringet, fik en masse problemer efter følgende, og det har man bare glemt at tage hensyn til. Og jeg ville undgå, at de danske patienter skulle udsættes for det samme, altså, at man i stedet for at sage, ja, men vi skal nok hjælpe dig med fedme kihogi, men vi må have et minimum af vægtab først, for at du kan gøre dig egne til kihogi, og det er jo sådan, som det er i dag. Men kan du godt lige blande dig i debatten og provokere lidt? Det kan man jo godt få indtryk af, når man læser nogle af de indlæg du har haft. Jamen, det kan jeg faktisk godt. Jeg føler en glæde ved det danske sprog, jeg elsker ordene, og ord er makt. Jeg synes ikke, at jeg som offentlig bør sidde og skute mig, gæmme mig væk med nogle mening, og jeg har så længe de ikke gåt direkte på tværs eller er uetiske, så synes jeg, at man faktisk, jeg har fået en gratis uddannelse gennem universitetet i sin tid. Det her må være det minimum, som samfundet kan forlange af mig, som speciallist på det ene af den anden område, eller som fagperson, at jeg ikke kan ytter mig enten for at lave mod, selvom det går imod mainstream. Man kunne jo også spørge, hvad det er for en rolig mand, som fertilitetslæge har i forhold til det ønske, der er for patienters side om at blive eller borgere side om at få et barn. Altså, er det en rettighed at få et barn i dag, synes du? Nej, jeg synes bestemt ikke, det er en rettighed. Det er heller ikke det, jeg ser fra majoriteten af de par, der kommer. De fleste af de par, der kommer, har et rigtig dybtfølte ønske om at få barn sammen. Mange har ventet længe, har prøvet selv, andre har været igennem behandlinger, andre steder og vælger sig og søge til os på grund af denne her mere individuelle behandling, som vi har lagt for dagen igennem mange år. Man kan ikke sige det en rett, men samtidig må man også sige, at det er jo ikke kun paret, man hjælper, og det bliver jeg faktisk gjort og mærksom på for nogle år siden ved en middag. Jeg var til, hvor jeg sad sammen med, hvad der viser at være nogle bedste forældre til nogle børn, som jeg havde været med til og bringe til verden, hvor de sagde til mig, bedste mor og sagde, Peter, du skal bare vide, at du ændrer ikke bare livet for den lille familie. Du har ændret hele vores liv. Hjemus også var min vand ved at falde hen. Han var pensioneret, holdt op med at arbejde. Han var ved at falde hen, og pludselig kommer der et lille barnet barn. Han er blevet helt andet menneske, så det er en stor vifte af mennesker, som du egentlig glæder ikke kun paret. Det er rigtigt, men jeg tænker også på, at i dag har vi et system, hvor det kan være ganske svært at få lov at adaptere et barn omvendt, så er der i hvert fald nogen, der mener, at det er meget let for et par og få en færgeltidsbehandling selvom, men måske kan have en formodning om, at det her forældre, der kommende forældre par ikke er i stand til at tage ordentlig vare på barnet. Er det en etig diskussion, der er interessant? Jeg synes, det er en rigtig interessant diskussion. Nu efter alle de år, hvor jeg har haft med barnløse mennesker at gøre, og egentlig også selv prøvede det på min egen krop, så vil jeg sige, at adoption er godt, men jeg har endnu kun mødt ganske, ganske få par, som har valgt adoption som første valg. Det vil sige, de fleste mennesker vil gå meget, meget langt, for at få deres biologiske ophav på den ene eller den anden måde, og adoption vil for langt de fleste par være alternativ nummer to. Det er den ene ting. Samtidig synes jeg også, at vi skal være klar over, at det har vi jo også set nu med de forhold, som der er for folk, som adopterer, hvor meget af det også går ud i økonomi og penge til forskellige folk i det lokalområde, hvor man adopterer fra. Som jeg ikke synes er etisk, og der har været lige frem til sager om, hvor børn er blevet berøvet og sendt af sted, som er til at adopteres til udlandelse. Og vi ved jo også, at det er jo ikke bare i lykke for mange af de adopterede børn, og komme til Danmark. Nogle af de adopterede børn har også en masse problemer. Så jeg vil stadigvæk vore påstå, at vi som mennesker vil utrolig gerne, på den en eller anden måde, have noget vores genere spredt, så lidt, at vi får vores eget biologiske barn. Men hvis ikke det kan lade så gøre, så vil vi gå til adoption. Du lytter til supertankeren mit navn, hans plavborg. Jeg sidder her i dag med Peter Humaitan, som er professor på automatitet og leder af fertilitetsklinik på Skibe sygehus. Den undrene fascination, du havde af mulighederne for at hjælpe barnløse par, da du gik ind i det her. Hvordan har den udviklet sig? Er du lige begejstret i dag, som du var dengang, når du hjælper et par med at få opfyldt deres højeste ønske? Ja, det kan jeg svare, at det er jeg 100 %. Og uden at være religiøs, på den måde i hvert fald, så må jeg sige, at jeg opfatter det som, at vi, der arbejder med barnløsesbehandling, giver en hjælpende hånd, men vi har bestemt behov for at yderhjælpe os, forstod på den måde, at jeg kan selv tit være forundret over, at man rent teknologisk kan gøre det, man kan i dag. Og jeg synes, at det er vigtigt, at man selv bliver forundret, fordi at man ikke bare tager det forgivet og synes, at man kan gøre altid. Jeg synes, det er vigtigt, at man prøver på at hjælpe folk til at få barn, men forhåbentlig med så lille brug af teknologi, som man overhovedet kan komme til, det vil sige, for de, man kan gøre altid, skal man ikke nødt ventligvis gøre altid. Man skal prøve på at finde den vej, hvorved man bruger mindst teknologi. Hvorfor egentlig? Jo, fordi vi kan sige i dag af fatilitetslæger højt ansætet, velanskrevende. Men de elste børn, som har blevet tilvældt ved forskellige former for reagensklagsbehandling, bl.a. mikroinnektionsbehandling, altså behandlinger til mænd med dårlig sæd. De drenge børn er jo stadigvæk kun omkring 20 år gammel, og vi behøver jo en langtidsopfølgning af alle børn, som er blevet tilværet af reagensklagsbehandling. Forstil, når man tager ægget ud af kroppen, dyrker det udenfor kroppen i et antal dage, på et tidspunkt, hvor ægget, altså fosterkimet, egentlig er meget, meget følsomt. Og for mig kan man sige, er det vigtigt at vide, at alt det, vi gør nu, ikke har nogen senfølger af, skal man sige, alvorlige senfølger. Og det kan vi jo ikke sige, for vi er kommet 30-40 år længere frem i tiden. Men er det noget, du overvarer nogen gange, om de her mikroinsimulationer rent faktisk er etisk forsvarelige? Nej, det er ikke noget, jeg overvarer. Ikke mikroinjektioner, men jeg tænker på, du ved, der er kommet en hel masse nye teknologier, de vækstmedier, vi bruger til ægene. Hvad ved vi om dem? Meget let, fordi det er firmaer, som har patentrettigheder på dem. Så det ved vi ikke ret meget om. Vi dyrker ægene i længere og længere tid udenfor kroppen, på et tidspunkt, hvor det er meget følsomt. Altså, og ikke vi, så mener jeg, mann internationalt. Og vi er jo så heldige, at det er naturen, der i sidste ende skal sige, at jeg er tak til befrugtet æg og forsdagkime. Og hvis ikke det er, som det skal være, men så vil naturen selvfølgelig sige, nej tak, og så får vi enten ingen graviditet, eller vi får en siddelig spontanerbord. Jeg mener bare, det er vigtigt at have det i sit baghovedet hele tiden, at det, du har sat, har til for at gøre, det er for at hjælpe det her par, og ikke skade et ufødt barn. Og derfor så vil jeg gerne bruge teknologin, men jeg vil bruge den med omtank, og jeg vil prøve på at kun bruge den teknologi, der er nødvendigt for dette par. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Der er jo en vidighed, der lyder, at forskellen på Gud og en lage, er, at Gud ved, at han ikke er lage. Når man nu arbejder med livet, og livets opstående på en eller anden måde, som du gør, hvilket forhold får man så, som lage til livet? Altså, føler man sig sådan? Kan man få den der følelse af, at man gør noget vigtigt, men også lidt almægtig, eller hvordan ser du på det? Er det provokerende at spørge om? Nej, det synes jeg bestemt ikke. Jeg synes, det er rigtig godt spørgsmål. Jeg kan bare sige, at jeg har en så dyb respekt for naturen. En så dyb respekt for, hvordan vi mennesker i det hele taget har blevet til. Og derfor føler jeg også, når jeg sidder med Forster Kim, altså et æg i et katheter. Det er en nærmest religiøs fornemmelse nogen gange. En stillhed, en erbødighed overfor det, man laver. Så det er ikke bare teknisk. Og så er det på den stue, hvor man ligger ikke tilbage. Der er fred, der er rolig, så er det ikke dæmpet. Og man vil gøre det hele så let og så godt. Og så er bødigt som muligt. Så ja, når du spørger mig, nej, jeg føler bestemt ikke, at jeg er god. Jeg føler, at jeg måske er godes medhjælper. Jeg er ligesom et instrument til at komme et stykke videre, end det, hvad det her parakunde selv. Men vi kan, under ingen omstændigheder, selv. Har du opnået det, som forskere, som du ønskede og som du ville? Eller er der mere, du skal nå i løbet af de næste 10 år? Nej, der er forhåbentlig meget med, at jeg skal nå. Med forskning er det sådan her, som jeg sagde til, at jeg startede som håndværker, og det syntes jeg, at man skal. Bagefter blev det til forskning, så man fandt ud af, hvad er det i det her håndværk, hvor er det, vi kan gå ind og refinerere og ændre. Og der er fremfor alvede de her stimuleringsprotokollere. Det, som vi har ændret internationalt, og som virkelig har slået hårdt igennem nu, og som jeg rejser meget omkring at fortælle, er de her nye protokoller, vi har lavet, som mennesker risikolen for det, der hedder overstimulering, som er et i bund og grund dødeligt komplikation. Vi regner vel med, at der er cirka 15 kvinder om året i bare Europa, der dør overstimulering, så det er virkelig et problem. Og man kan så sige under de meget, meget alvorlige, som heldigvis er sjældne, så er der en helt pyramide af kvinder, som har det rigtig, rigtig skidt efter, at de har fået lagt det ikke tilbage. Der har vi altså udviklet gennem 10 år en protokoll, som nu bruges i hele verden. Og det må man sige, det er selvfølgelig en utrolig stor glæde, når man kommer rundt, for man kan spørge sig selv, ja, men hvem hjælper du i denne her forbindelse? Vi hjælper selvfølgelig parerne. Vi hjælper kvinden, fordi hun bliver ikke overstimulerede. Hun har lige så gode gravitetschancer. Men vi hjælper også kollegerne, derude, som har lægget søvnløse om natten, fordi patienten enten har ringet, eller fordi de har haft rigtig, rigtig syge patienter på intensive afdelninger. Og i sidste ende, så hjælper vi i samfundsekonomin, fordi her er patienter ikke bliver indlagt. Så det er den bred vifte, men der er helt sådan en plads til at raffinere, og vi er noget rigtig, rigtig langt, men vi er stadig vek ideer til at komme videre.