 På et sekund udsender solen mere lys, end vi har brugt i hele menklighedens historie. Uden solen vil der ikke være noget liv på jorden. Uden solen vil jorden være et goldt og ødestede med en temperatur på minus 200 og 73 grader. Mit navn er Christopher Karoff, og i dag vil jeg gerne fortælle jer lidt om solen, vores djerne. Jeg vil fortælle lidt om, hvad der er der for solen til at lyse. Hvordan lyset kommer fra solen og ned til jorden til os. Om solen har nogle betydninger for klimat, om solen kan være farlig for os. Solen er ikke bare en stor, konstant lysende kul. På overfladen af solen kan vi fra tid til anden se explosioner som dem her. Enorme explosioner, hvor der synes enorme mængder af elektrisklade plasma ude i rummet væk fra solen. De her explosioner på solens overflade kalder vi coronamersetjection, og de skyldes magnetfælde inde i solen, som ændrer sig fra tid til anden. De sidste 200 år har solens magnetfænder fældt ændret sig rigtig meget, og vi har derfor set rigtig mange af de her explosioner på solens overflade. Nogle af de her explosioner har kommet ned og ramme os her på jorden. Og det kan eventuelt have betydning for satelliter og for elnet, og måske også for klimat og for andre ting. Og det er nogle af de ting, jeg gerne vil fortælle om i dag. Men før jeg starter med at fortælle om det, vil jeg godt fortælle lidt om det her mindelige lys, vi modtager fra solen. Ole Rømmer fortælde os en gang, at lyset bevæger sig med en hastighed på 300.000 km i sekundet. Det betyder, at det lys, som vi modtager fra solen, der er været på en syvnot lang rejse fra solens overflade og ned til os. Men før det, før lyset forlod solens overflade, har det været på en meget længere rejse inde i solen. Lyset fra solen bliver dannet inde i solens kærne, hvor vi har en temperatur på 15 millioner grader, hvilket gør solens kærne til det varmesestede isosystemet. En videre så er tættigheden inde i solens kærne 10-jange, så stor som lys, og det gør, at vi kan danne kærnefusion inde i solens kærne, hvor vi har to brændtasoner, der smelter sammen til et helt umatom. Og på den måde får solen dannet alt sin energi. Det er nu solens opgave at transportere den energi inde fra kærnen af solen og ud til overflade. Og i stjernes om solen kan det ske på to måder, enten via stråling eller via konvektion. Jeg skal måske lige før jeg begynder at forklare det her med stråling og konvektion, sige, at fysikere som jeg er, vi skældner ikke rigtig mellem varme og energi og lys. Lys består af nogle lyspartikter, som vi kalder fotoner, og en hver foton har en energi, der er givet ved den farve, som lyset udsender. Så når jeg taler om lyset, der kommer ind fra kærnen og ud til overfladen, så mener jeg faktisk også energin og varmen, der kommer ind fra kærnen og ud til overfladen. I den endeste del af solen bliver den her energi transporteret via stråling. Som vi kender, når vi sidder foran et lejerbål, og mærker den her strålingsvarm fra lejerbålet pibler op i ansigtet på os. Den del af solen, hvor energin bliver transporteret via stråling, kalder vi for solens strålings zone, og det tager energin eller lyset fra solens kærne omkring en million år og rejser igennem solens strålings zone. Derefter kommer lyset til solens konveksionsone, hvor energin bliver transporteret via konveksion. Det kender vi fra, hvis vi har en gryde med bulerkogende vand. Der skal energin transporteres fra bunden af grydene op til overfladen. Og det sker ved en masse turbulent bevægelse i den her gryde, hvor vi har nogle varme bobler, der stiger op til overfladen og bliver kølet ned og så synker ned igen. Det samme sker der i solens konveksionsone. Der er nogle enorme bobler af varme plads med, der stiger op til overfladen, hvor det køles ned, og så synker ned igen. Og på den måde får man energin transporteret fra bunden af konveksionsone og ud til overfladen. Det tager cirka lyset omkring, hvor det sol lysede en million år bevægelse igennem solens strålings zone, så tager det kun lyset omkring 10, da jeg bevæger sig de sidste styk igennem solens konveksionsone. Derefter når lyset frem til solens fotosfære, som vi kalder solens synlig overflade, det vil sige, det er den del af solen, man ser prismen, kigger på solen med et par meget kraftige solbriller eller gennem et solteleskog. Og på den anden side af fotosfæren, så kommer lyset, eller lyset ud i solens atmosfære, som består af to lag, det består af en kromosfære og en corona. Og det er altså i solens atmosfære, i solens kromosfære og corona, at vi har de her enorme eksklusioner, som jeg vist før. Men dog tager det kun lyset et par sekunder, og bevæger sig igennem den her del. Og syv minutter efter, kommer det så ned til jorden og skinner på os. Men som sagt, så er det ikke kun lys, vi modtager fra solen. I forbindelse med de her eksklusioner, og jeg viser nogle filmer, jeg tager start med, modtager vi også enorme mængder elektrisk glade partikler, som kommer ned her på til jorden. Det er da jo ikke meget mange af de her, og ingen af de her elektrisk glade partikler, der kommer ned og rammer os i hovedet. Og grunden til det er, at vi har jordens magnetfældt, som virker som sådan et beskyttende kraftfældt, eller de kraftfældt, man hører om fra Star Wars filmene, som holder alle de her elektrisk glade partikler ude. Det betyder dog, at ting, som befinner sig udenfor det her beskyttende kraftfældt, ikke bliver beskyttet, altså så, som sætter litteret og sådan noget, som faktisk godt kan gå volt så meget i sløkker, der er de her store udbrud på solens overflade. Når vi har de største udbrud, så taler vi om, vi har en solstorm, og de kommer fra tid til anden, og så gælder det altså om at få lukket sat litteret ned. Rigtig store solstorme kan også gå hen og lave skade på det her kraftfældt, eller i hvert fald, slå jordens magnetfældt ud af kurs. Og når det sker er det, at vi ser nordløs. Jorden har sådan en meget fin, simpelthen magnetfældt, med magnetfældt inden jeg går fra nord til syd. Og det, der sker under de her solstorm, er, at det her magnetfældt bliver slet ud af kurs, og så kan man altså se det her fantastiske grønne, og vi er jo let af lys, der hvor de magnetfældt inden jeg så, sidder fast på jorden, altså omkring polerne. Solen derimod, den har ikke et så fint og velordnet magnetfældt som jorden. Denne magnetfældt ser noget mere ud af i retninger. Det der er meget mere kompliceret, og meget mere dynamisk. Hvor jordens magnetfældt inderser på tidskala af flere millioner år, så solens magnetfældt kan inderser dramatisk på tidskala af bare et par år. Solens magnetfældt bliver skabt af solens dynamo, hvor strømlinger i solens konveksionssåne skaber et magnetfældt, og det her magnetfældt det går så igen ind og påvirker de her strømlinger og påvirker solens rotation. På den måde har vi en dynamo, hvor solens magnetfældt påvirker solens rotation og strømlinger i konveksionssåne alle sammen påvirker hinanden, og det får skabt det her magnetfældt. En af de måder, vi kan se, at solens magnetfældt varierer så meget, er ved at studere solplættere. Solplættere skabes der, hvor magnetfældt er brudet igennem solens overflade. De største af solfældtere kan være på større til melder, større end jorden. De skabes der, hvor magnetfældtene er brudet igennem solens overflade. Der skabes et magnetisk tryk inde i de her plættere, og for at alt stofet ikke kan forsvinde fra plætterne for ikke at dames et hul, så er solen nødt til at synke gastrykket ind i plætterne, og så falder temperaturen i plætten. Det vil sige, at de her mørkeplættere er et par tusind grader koldere end resten af solens overflade, som er omkring 6.000 grader varme. Det de koldere, det gør, at de synes at være mørke end resten af solens overflade. Faktisk kan man godt gå ud og se plætter på solens overflade med et blot øje. Man skal passe voldsomt meget på med det, for det kan godt være farligt at kigge med solen med et blot øje. Men hvis man kommer ud en tidlig morgen, hvor der er lidt dis og solen har lige stået op, så kan man faktisk godt kigge på solen og oftest ane nogle mørkeplættere på overfladen af dem. Det er altså nogle plætter som dem her. Galileo fandt i 1610 på at bynne et teleskop til at projektere et billede af solen op på en væg eller på et stykke papir, og på den måde kunne han begynde systematisk at registrere, hvornår der overplættede på solens overflade, og hvor mange plætter der var på solens overflade. Det har man så gått siden hen, og det er den her figure viser. Den viser antallet af plætter på solens overflade de sidste 400 år. Så her i 1610, der opfinder Galileo teleskopet og begynder systematiske observerer antallet af plætter på solen. Og så har man en periode på omkring 40 år, hvor der dagligt er plætter på solens overflade og hvor Galileo og hans assistenter kan gå ud og observere plætterne på solens overflade. Men så omkring 1650, så begynder plætterne at forsvinde for solens overflade, og vi kommer faktisk ind i en periode på omkring 60 år, hvor der stortidt aldrig er plætter på overfladen af solen. Og ja, man glemmer ikke, at der er plætter, men man husker det at gå ud og observere, men der går, at man skal iske helt hen frem til 1710, før der igen begynder at komme plætter tilbage på solens overflade. Den her periode kalder vi for maventominemål, og jeg skal senere vise, hvordan den falder sammen med en forholdsvis kold periode i jordens historie, i hvert fald, i Norge, Europa, og tale lidt om det. Men efter at plætterne kommer tilbage her omkring 1710 så viser det sig meget hurtigt, at de her antallet af plætter på solen har sådan en cyklisk bevægelse med en periode på omkring 10 år. Vi taler om solens cyklus, der har en periode på 10 måske 11 år. Den her cyklus bliver dannet af solens dynamo, som jeg taler om lige før. Nogle gange så er den helt vægt den her cyklus, andre gange er den der stedet, og nogle af så forsvinder den lidt her i starten. Omkring 1810 her, har vi et nyt minimum i solens cyklus, som vi kalder Dalton Minimummet, og her hende de sidste 100 år har vi befundet os i en periode, vi kalder det moderne maximum, hvor vi har oplevet flere plætter på solen, end vi generelt har set de sidste 8-10.000 år. Lige inden for de sidste år, har der været meget få plætter på solens overflade. Det skal jeg komme kort tilbage til igen. Så vi er på vej ud af det her moderne maximum, og der er mange solfysiker, der taler om, vi kunne være på vej, snakker om, hvorvis vi kunne være på vej, ind i den nye, sådan en modern minimum. Men det, som folk før mig og jeg her prøvede at gøre det er, lad os prøve at sammenligne den her figure med et estimat for den globale midle temperatur, altså temperaturen på jorden. Og det ser jeg om, trend sådan her ud, og så kan man diskutere, hvorvidt man kan se en sammenhæng. Det her er sådan en globale midle temperatur, så moderminimummet kan måske genfinde i temperaturgur fra England, Danmark eller noget tydeligt, på den orde halv gul. Det her Dalton Minimum ser ud til at være der, og det her moderne maximum. Og faktisk er det ikke noget nyt, at det måske ser ud som om, der var en sammenhæng her. Allerede i 1801, der foreslår den elste astronomen, Sir William Herschelt, at der var en sammenhæng mellem antallet af plettere på solen og prisen på vede på kornbørsen i London. Herschelt's idé var, at de år, hvor der var mange plettere på solen, så lyssolen en lille smule skarper, og det betyder, at veden, den voksede bedre på markerne, og dermed fald priserne på kornbørsen. I dag er de fleste ind i om, at der tog Herschelt nok fejl. Vi ved godt nok, at solen lyser en lille bit smule stærker, når der er mange plettere på overfladen, men det er slet ikke nok til, at den kunne forklare nogle sønderlige klimaindringer på jorden. Men alligevel så har vi den her, de her to kurver som, hvor der helt til, at der er nogle ting, der kan gå til at gå igen, og det vil vi utroligt gerne prøve at være i stand til at forklare på en eller anden måde. Og det har fået mange, blandt andet også danske astrofysiker, til at komme op med det, vi kalder sekundærmechanismer. Prima mekanisme er en mekanisme, der siger, at solens totale udstroninger, al den energis som solen udsender, den indreser, og derfor skulle klimad på jorden indreser, så er sekundærmechanismer, hvor der skal flere lede med en eligning. Og den mest kendte af de her sekundærmechanismer, blev forslået af en dansk astronom, Henrik Svensmark. Og hans idé er, at vi skal ikke sætte meget se på på zone totale udstroning, vi skal mere se på de kosmiske stråler. Vores solsystem, det er hele tiden bombarderet med kosmiske stråler fra vores galaksemelkevagn, fra supernova-expressioner i vores galakse. Men ligesom med de her soløbrud, så er det ikke alle, de her elektriske radet partikler, der kommer ned og rammer os i hovedet, fordi vi igen bliver beskyttet. Dengang ikke af jordens magnetfældt så meget som, men af solens magnetfældt. Når solen er meget aktiv, når man har mange pletter på overfladen, så er den rigtig god til at beskytte os, fordi de her kosmiske stråler, når den ikke er så aktiv, så er den ikke så god til at beskytte os for dem. Henrik Svensmarks idé var nu, at de kosmiske stråler, der alligevel når ned til jorden, når ned til jordens atmosfære, så kan vi være i stand til at danne lavetlæggende skyer i jordens atmosfære. Og så er sammenhængen sådan, så hvis vi for eksempel tager at kigge på den her periode med den lille i sted på det her magt og minimum, så var solen meget, meget lidt aktiv, havde meget få pletter, og var derfor ikke i stand til at skærme os så godt for de kosmiske stråler. Så der kom mange kosmiske stråler ned og ramte jordens atmosfære, og der blev derfor dannet mange skyer, som holdt meget soløse ude, og så faldte temperaturen, med den lille i sted. Omvendt er det jo så, hvis man kigger på det 20. år og 100, for i der har vi haft en meget høj solaktivitet. Solen har været meget god til beskyttelsen mod de kosmisk stråler, og så er der ikke dernede så mange skyer, så har vi fået mere solys, og så skulle temperaturen være stedet. Hvilket er jo sådan set også, at det, vi har set, når vi taler om global opvarmning i det 20. år og 100. Problemet er bare, at når man normalt taler om global opvarmning, så siger man, at det er denne her drivelseffekt, og det er nok en af grunderne til, at Henriksensmark har fået osv. meget kritik for den her idé. Det hele siger det også en af grunderne til, at vi inden for de sidste power-off bar, har støtt på en ny, sekundarikkenisme, som har vundet stor pass, nemlig, at vi ikke så meget skal se på de kosmisk stråler, men vi skal se på solens ude i udstrålingen. Nu ser jeg godt nok, at den ændring, der var i det lys mod derfor solen, i en totale lys mod derfor solen, er meget lille, og i sidst 30 år har vi været observeret ændringer på omkring 0,1 %. I samme periode har vi observeret ændringer i solens ultravigolære lys på op mod 40 %. Så der er sig nogle enorme ændringer. Og idén er så, at den her ultravigolære stråling den kan opvarme jordens stratosphære, når der er meget aktivitet, og når der ikke er så meget som vi har set nu, så afkøles jordens stratosphære. Det her, som sådan ikke nogen betyder, at vi kan møde på jorden, det foregår langt op i jordens atmosfære. Men idén er, at det kan have betydning for de jetstrømme, som er rundt omkring jorden, som igen kan have betydning for, hvordan klimat er på jorden, altså har betydning for, hvordan den generelle fordelning af højre lavtryk er på jorden. Og det er ude fra den her idé lige nærmest, det vi har set de sidste 3-4 år, hvor solentaktivitet har været meget, den laveste vi har set i 100 år. I tid har vi jo i Danmark oplevet kolde vindrøm. Man har også i England et specielt engelske forskere, der har slået på tomme for den her idé. Og det skyldes altså, at vi omvendt, i England og i Danmark, ikke har haft væsten vindt, som vi har normalt, men har fået sådan en koldt tørre luft ned fra nordøst. Samtidig har man haft det modsatte på Grønland og i Kanada, hvor man har haft meget milde vindrøm, og så modsatte igen i USA, hvor man har haft et relativt varme vindrøm. Forskælt mellem de to sikronlære mekanismer her, er, at hvordan med kosmisk stråler, eller hvilke hender i Svensmark, forsøger at få de kosmisk stråler, til at få kunne forklare hele jordens klima, som sådan, eller hvilke hender kunne forklare de her ændringer, vi har set i den globale midle temperatur, så det her over alene en lokale teori. Den beskriver lokale fenomener i klimaet. Og det er måske også derfor, at den ikke er stødt på nær så meget modstand fra de her klimaktivister, som hender i Svensmark har gjort, fordi den, som sådan ikke forsøger at sige noget om global opvarmning. Jeg startede med at fortælle, hvordan solen på et sekund udstroller mere energi, end vi har forbrukt i hele menneskelighedens historie. Hvordan, da uden solen ikke vil være noget liv på jorden, eller hvordan, at jorden uden solen, vil være en gold og øde planet, med en temperatur på minus 293 grader. Alivell mener de fleste klimaaktivister, at solen ikke har nogen indflydelse på klimaet her på jorden. En antal, som jeg håber, at jeg med det her fordrag, har fået sat spørgsmålstegn ved.