 Jo crec que participar és totalment necessari. Si no participes, no et dones visibilitat a tu mateix. De cara a qualsevol cosa que vulguis fer en el futur, tant sigui com seguir estudiant, entre un màster, anar a l'empresa privada, qualsevol cosa que vulguis fer, et preguntaran i tu què has fet? Quan estiguis allà d'entrevista, tu què has fet? I tu no pots dir, jo vaig fer un treball d'aquests obligatoris que em posen en una assignatura, això no serveix de res, això ho ha fet tothom. Tu t'has de diferenciar. I la manera de diferenciar-te és participar. Participant i fent coses que les altres persones no han fet, puguis explicar experiències perquè et donen moltíssimes experiències de treballar en grup, moltíssimes experiències de lideratge, moltíssimes experiències de idiomes, de tot de tot tipus. I si no participes, no tens res a explicar. També pot ser que et faci una mica de vergonya i... valguis per ser del·legat, però et faci vergonya sortir davant d'una classe de 200 persones i presentar-se. Jo aquesta gent l'animo que es presenti, perquè vegin que fas bé la teva feina com a del·legat, t'han de conèixer. I si no t'atreveixes a primer, que ho has de fer, que t'atreveixis a segon, perquè realment val la pena veure com les coses són més fàcils, si hi ha un intermediari, és a dir, si hi ha un del·legat entre la part de més amunt de la universitat i nosaltres com a estudiants. El que t'aporta el fet de fer coses extracurriculars és espectacular. El que t'aporta a conèixer diferents professors, el que t'aporta a poder quedar amb ells, tot per poder debatre, per poder intentar entendre moltes coses. Estar a una facultat és molt més que seguir unes assignatures i treure bones notes. Estar a una facultat implica conèixer els companys i companyes que tindràs de 70 països del món. Això és fent Edward King. Estar a una facultat és treballar l'estiu, fer pràctiques, fer intercanvis, conèixer el món, aprofitar les oportunitats que la facultat et dona i que han molt més enllà de seguir uns cursos i aprofitar uns cursos. La societat de debats és una activitat que organitzen sempre els guanyadors de l'edició anterior, que consisteix en una mena de torneig de debats entre equips de 4 persones, normalment, on la gràcia que té aquesta activitat per dir-ho d'alguna manera és que et donen un tema, una idea, i tu t'has de preparar les dues postures, tant la favor com en contra. I quan arribes allà, juga que ara ho creu quina postura defensaràs. Jo crec que la principal funció d'un delegat és fer d'intermediari entre els òrgans de la Pompeu, en aquest cas, i els estudiants, els dos companys de classe, bàsicament. Tant per quan hi ha problemes, com quan vols afegir-hi solucions, o quan hi ha qualsevol incís. Jo crec que el delegat té la funció principal d'intermediari i d'ententar solucionar les coses que no es poden fer directament o de manera individual, des de la classe. Per exemple, jo, en el meu cas, vaig parlar amb un professor que va ser jurat quan jo vaig fer un debat, després va ser jurat quan jo vaig organitzar l'activitat. I ara mateix, l'anyament, començarem a l'hi ajudaré a fer unes activitats de recerca i tot això ha sigut gràcies a la societat de debats. Si sense ella no l'hagués conegut, no l'hagués sabut que investigava i no l'hagués pogut fer res. Encara que el segon debat sigui molt exigent, arribes a la universitat i el que tu et pensaves que era exigent és el nivell mínim d'esforç. Que intentessin esforçar-se al màxim i competir amb els altres el mateix temps que hi col·laboren. És a dir, que la competència serveixi com a una manera d'ampliorar conjuntament. Jo crec que per a un estudiant al començament ha de conèixer bé on és, qui són les persones que li poden ajudar, tenir confiança en elles, perquè a vegades els estudiants arriben aquí i no gosen d'he preguntar als professors, que són més a prop d'ells i que els hi podien francament ajudar, perquè arriben amb una mica de por o de respecte, massa respecte cap als professors. Des del moment que entres, comença a pensar què faràs quan sortis, ja. La temptació és a començar a fer moltes coses diferents i jo penso que per això es pot fer segon, a tercer, a quart, però que primer és un any que tu t'has de concentrar en els estudis i mirar quan d'esforç requereix treure't les assignatures. I quan ja ho saps, ja saps quant temps et queda disponible per fer altres coses. Que tingui una iniciativa i que aquesta iniciativa els hi permeti liderar, és a dir, que portin aquesta iniciativa a la pràctica, aquestes idees que tenen, i que liderin aquestes idees que tenen, que aprenguin a liderar. No cal que liderin grups, no tots són capaços de liderar grups, però sí que poden ser capaços de liderar les seves pròpies idees. El que ell també que donaria és pensar que així és com a una universitat privada. La pròpia, els propis serveis ja impulsaran l'estudiant cap al mercat de treball. Aquí l'estudiant s'ho ha de fer ell mateix. No hi ha prou recursos, és una universitat pública, i per aquesta raó, diguem que una part del que s'estalvia de la matrícula ha de pensar en convertir en ell mateix i ha de ser ambiciós. Gràcies al primer despertar, que vaig tenir el primer, que m'han dit això, el millor de la punca d'estar a fora de les aules, vaig tenir l'oportunitat de tenir la meva primera entrevista a Londres, amb uns programes que es diuen Spring Week, que si l'any que ve els de primer han d'aplicar i ho faria, 100% a Londres, usca Spring Week, London, i ens sortirà allà uns programes tulíssims, que se'n vagin allà i que si poden entri, que hi ha gent interessantíssima que poden conèixer. Algo de primer, li diria que intentin sortir una mica de l'àmbit purament acadèmic, que la universitat és un centre on sigui a crear coneixement, on ha anat formes no només acadèmicament, sinó també com a persona, com a una persona que ha de vindre lliure i haurà de viure en aquest món. Llavors hem d'anar foment a aquesta capacitat reflexiva i a aquesta capacitat crítica, com els nostres estudis, com en el món en general. I que aprofitin també aquest temps per fer amics, per fer amics amb els seus companys, que aprofitin fer amics amb la comunitat. I que sàpiguen que molt probablement aquests amics seran per tota la vida. És a dir, que molts dels amics que es fan a la universitat es mantenen enllà de la vida, amb les èpoques bones dolentes, no només com a xarxa professional, que també. És un altre tipus de relació que es manté i que tots els que l'hi hem passat el recordem com una de les coses millors.