 Juha, luku yksi. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menosoitteeseen LibriVox.org. Luki ja heikki soini. Juha, kirjoittanut Juhani Aho, luku yksi. Mies, pitkäselkä, rohdinpaita, virsujalka, hakkaa kaskea korkean vaaran rinteellä, kun koivu kaatuu, alkaa toisen lehvistöö tutista ja lastut lennellä. Hän kaataan niitä säädänsä paksuisia kuin pajukkoa raivaten selkänsä oikaisematta. Vaara, jonka rinnettähän raataa, on rannattoman erämaan keskessä, jossa siellä täällä kohoo toisia samanlaisia vaaroja kuin mättäitä tulvehtivalla luhdalla. Kaikki muut vaarat ovat huippuunsaasti metsän peitossa, tätä vain on kasketu alhaalta ylöspäin nousten, päivän puoleiselta rinteeltä pyritty laelle, vaan ei päästy vielä puolivälinkään. Pälvi siinä kuitenkin jo on erämaan autiossa, pykälä arniossa, vihertävä ruishalme, alempana ahoja ja vielä alempana notkon takana asutus juuri puolessa pitkän niemän, jota kaitaiset vedet kiertävät pieninä järvinä, soikeina salmina ja koskina. Se näkyy siihen, missä mies hakkaa. Hän levähtää, katsottaa alas, näkee halmeensa, talonsa, niemän ja kosken. Hän heilauttaa kirvestään niin kuin iskeäksensen kantoon, aikojen huota, mutta upottaa sen taasen uuteen puuhun ja alkaa huojua, pitkäselkä rohdinpaita, virsujalka. Kirves nousee ja laskee, irtautuu ja uppoo, kun puu parahtaa, toinen jo tutisee, ja niin kuin on työn tahti, niin on tekijän ajatusten kulku. Yhde tulee, toiset menee, jatkuen siitä, mihin olivat päättyneet, päättyen siihen, mistä olivat alkaneet, aina sama vaikeus niistä päästä ja tulla niiden kanssa toimeen. Piti pähän taas epäsovussa erottaman, piti pähän taas sanottaman ne katkerat sanat, että se saattoi sen sanoa, vaikka olikin totta, mutta että se saattoi sanoa vanha kantura, väärä sääri, väkäleuka, sillä minkä minä mahdan sille, minkä minä mahdan sille, mikä on minussa luonnon vika. Näitän sen ottaessasi, tiesitän sen minulle tullessasi, että vasemukseni on tuu, vaan että saatoi sen minulle sanoa. Hän jätti sittenkin hakkauksensa, laski kirveensä maahan ja istuutui. Olenhan minä jo vanha, enkä hän minä näköä, niin milloinkaan olet kehunut, mutta tarvitsiko nyt siitä, hänen silmänsä välähtää niin kuin äkäisen salavihaisen koiran. Ja jos nyt häntä hartioista vähän hyvällinkin, niin olisiko tarvinnut tiuskata, mene siitä kompuroimasta ja sitä vaihelle, ettei kapustalla lyönyt. En hän minä kuin lepyttääkseni, ettei enää juroteta, että sovitaan pois. Onhan saanut minulta olla, milloinka minä olen hänelle väkivaltaa tehnyt. Kun joskus ennen sattui kiivaan sanansa sanomaan, niin kohta katui, että tuli sovinnoille, vaikka nyt vain olisi tullut ruokaa tuomaan, olisi se jo sillä ollut hyvä. Kun tulonsa kuulin, niin minä sillä jo kauas näyttämään, että minä sitä enää muista. Jos tuli tänä päivänä niin kuin ennä muinoin tuli laulaen, niin että metsä edellään raikui, niin minä hänelle tästä mylvähdi niin kuin härkä, myrähdin kuin kontio merkiksi, ettei minä sitä enää muista, elköön kahenkään. Hän tahtoi uskoa, että Maria vielä tulee. Lehto sihahti lämpimässä tuulassa, lepo vihdytti verje. Jospa tuo nyt sanoikin, liian sanonut sen vain kiivaudessaan, muusta jostakin myrtyneenä, ei minusta. Tuohon kahden koivun haarukkaan nostan hänen tistumaan niin kuin pikkutyttönä ennen. Se siinä käen kukuntapuussa, minä häntä tästä kannon päästä käköseksi haastan, metsän neidoksi, salojen sinitytöksi sanelen, sitä mielellään kuuntelee, vaikka ei ole kuuntelevinaan, mutta kuitenkin karjan polkuja kulkeessaan sitä itsekin itsestään laulaa, auta Juha, sitten huutaa, en pääse alas jo se tauta ja hentokaullaan kavahtaa ja kasken läpi itsensä kannattaa ja vasta sileällä aholle asetuttaa. Ja näki Juha siinä kasken sisässä istuessaan, kädet työme, kun helmassa polvien välissä oikeasti katsellessaan kaatamansa kasken yli. Näki Marjan, paljainpäin huivin iskaan valhtaneena liikkumassa heidän ensimmäisessä yhteisessä kaskeessaan pienellä kassaralla, Juhaan takomalla, pienellään näppärällä, vastaksia ja kertkuja katkomassa, kun hän itse isoja puita kaataan rytytteli. Ja tuli niin vielä monenna vuonna kasken ilakoimaan laulomaan nuorena emäntänä onneaukkosa kylvöksille, joita ei pouta koskaan kuivannut, ei halla pannut, ei ihmeeksikään ja kyllä ties Juha miksi, että oli hänellä hallussaan metsän haltia, ties mistäliä kätköistä tullut, karjalan kaunis, kaukaa vierosten vaarujen takaa. Nyt ei enää tule, ei itseään oksalla nostata, ei aholle kannata, ei tule laulamaan, ei kassaroimaan, ei enää edes ruokaakaan tuomaan, on tylly vanhalle miehelle aamusta iltaan. Ja kuitenkin Juha yhä kuunteli, kuunteli hakatessaan, silloinkin kun lastuu visankyljestä vihaisimmin vinkui, huhusiko joku? Hän teroitti kaatamensa puiden yli kurkottavan silmänsä kasken alalaitaan, kavahti kivelle, jolla oli istunut. Ei siellä ollut ketään, olisiko kuulunut alempaa, jonne ei kuuntunut näkemään? Tuolta sen näkisi toisesta laidasta, oliko kuka tulossa? Sieltä näkee pihanasti, tien ahoa, niittyä ja pellon pienartamyöten pihanasti. Jos ei niin monta monetuista kertaa, jo olisi turhaan mennyt odottamaan sitä, jota sieltä turhaan odotti, niin olisit mennyt nytkin. Mutta sen sijaan tarttuin juhaa taas kirveäseensä ja hakkasi, hakkasi niin, että jokaiselta kaatamaltaan puulta tuli lähemmäksi kasken alalaitaan, josta näki pihan. Hakkasi vain reunimaiset, pikemmin joutuakseen. Puut parkasivat kaatuessaan, niin kuin olisivat parkaiset muutakin kuin omaa katkeamistaan. Ei sieltä kuulunut ketään, lehmät makasivat paisteessa aholla alempana. Järvellä kulki pari venhetta laiskasti soutaen. Kolmas souti jälempänä maanrannan varjossa kuin väijyön toisia. Juha näki heti, että ne kaksi olivat venäjän puolen venheitä, laukkusaksain. Ja hän päätti niiden suunnasta, etteivät ne aikoneet nientä kiertää ja laskea sitä tietä koskiin, vaan päästäkseen niistä poiketa hänen rantaansa ja vedättää venhet kuorminaen kannaksen poikki. Mahtavat tarvita hevosta. Pitäisikö lähteä? Vaan ottakot itse haasta Marjan luvalla, kylläpähän tietävät. Kolmas venhen näkyy olevan sysimiesten haapio. Hän kääntyi, hakkasi taas yhden rintaman kaskensa ylälaitaan ja sieltä taas toisen takaisin alalaitaan. Ei vieläkään näkynyt ketään ja miksi käsi olisikaan. Taas tuli hän ylälaitaan, mutta nyt tunsi hän tarvitsevansa levätä ja istuutui äskeiselle kivelle haarukkakoivun alle. Se oli mietittävä, oli ajateltava päähän asti, miten tämä kaikki oli käynyt niin kuin oli käynyt. Ei saanut Juha ajatuksiaan omiin ohjinsa. Ne kulkivat, mitä teitä nitset tahtoivat. Ennen se aina toi ruokaa, olipa työpaikka kuinka kaukana tahansa. Toi paistinkalat, kantoi viilit leilissä. Nyt katsoo vanhaksi. Sen kanttura, sen väärä sääri, sen väkäleuka. Saattaa ihan olla, mutta milloinka minä olen häntä soimanut siitä, että oli köyhä, että ei ollut mitään, että hänelle talon laitoin, kasket kaadoin, rimmet raadoin. Onko se nyt siinä, minkä näköinen mies on tai minkä ikäinen, kunhan vain on mies? Eikö se ole siinä, mihin kykenee ja mitä saa aikaan? Eikö ole tuolla talo kylmään metsään tekemäni, paisteisella aukealla, vetten hengessä, koskien niemässä, tallit, aitat, saunat, navetat, hevonen ja viisi lehmää. Sanokoon Maria, kuka olisi toinen semmoiset rakentannut kerjeläistytölle, löytö lapselle, vierosheimoiselle. Olisiko ollut parempi olla kseen orjana omassa maassaan? Olisiko ollut parempi piikana vanhassa karhulassa? Sanokoon, ja mikä minulle siitä kiitokseksi? Onka ei ollut jo palkitsevinaan sillä, että olinhan hyvä silloin, kunnet vielä ollut ikivanha, kunnet tuhkinut, etkä puhkinut. Juha jo katui, miksi mä hanta syyttelen? Lapsihan tuo vielä silloin oli. Minun vanhemman olisi pitänyt tietää paremmin, mutta kun kerrankaan iloitsisi siitä, mistä minä, kun sanoisi, oletpa siihen taas korpea avannut, tulepa siitä taas huimahuhta, mutta ei. Hänen ajatuksensa seisooivat hetken. Siinä se on, ettei meillä ole lasta. Siinä hän se on. On itselläänkin sitä ikävä. Sen tähden se on semmoinen, kun on. Ne ei ole lasta, eikä enää saada, sillä mitenkään se saa, kun sitä ei tahdo. Silloin kuului hakkausta kasken alipäästä, niin kuin semmoisen, joka ei oikein osaa. Juha ponnahti pystyyn, mutta ei nähnyt muuta kuin huojahtelevia lehviä. Olisiko se marja? Olisiko tuonut päivällisen ja alkanut kerppuja katkoa? On ehkä ollutkin siellä, kuinka kauan enkä ole huomannut. Ei se ollut marja, oli kaisa. Vaan jos on lähettänyt kaisan edellään ja tulee itse eväitä tuomaan, ei ollut niinkään, tuossa oli ruuat. Piika alkoi avata tuomansa nyyttyä, mutta Juha sanoi meneväisä kotiin. Jääköön kaisa tänne vielä kerppuja taittamaan. Ei tuntunut enää jaksavan hakata. Ja olihan lauantai ja oli verkotkin laskettava. Taitan tuosta saunavastat. Mutta silloin hän taas näki näy, näki Marjan nuorena emäntänä kerppuja taittamassa koivusta, jonka hän oli etensä kaatanut Marjan pääpaljaana huivin iskassa solakkana pitkänä joustavana kuin solkikoivu. Ei ole ihmistä toista ihanampaa, vaikka olko onkin ruskeasilmä, mustatukka tummahipiä. Heittelee kerppulyhteitä pielekseen, että kahahtelevat haaman lehdet. Pistää kädet puuskaan, kirtaa taakseen päänsä ja hymähtää. On siinä Juha, mitä lammasten talven pitkin pureksia. Ja kun oli pieles tehty, niin vastat kainalossa lähdettiin kotiin ja astuttiin yhdessä halmeenhalki ja yhdessä haasteltiin, että tuohon ensin vuoden kaski tehdään ja tuohon toinen jos veletään. Ei hellitetä ennen kuin on koko vaara kierretty ja kuusikko lehdoksi muutettu eikä jätetty muuta kuin louhu ylimmälle laille. Rikastutaan lajataan talo semmoinen, että ei kotitalo moinen, vaikka onkin pitäjän paras vanha rikas, lajataan oikein sen suuren sukusi uhallakin, sanoi, niin kuin oli laitettukken ja edeltäkulkien vastaksi ja heilutteli ja keinahti yliveräjän. Ei silloinkaan sanonut vanha kanttura vääräsääri. Jos liin ajatellutkin. Vaikkeen hän minä nyt sen kummempi kuin silloinkaan, joka olen aina ollut tämmöinen kuin olen. Ei nyt mikään entinen yhteinen mieltään ilahuta. Ei mistään hyväksy. Mistä minä? Vihassa aamulla töihin sä työntyy omasta aidastaan. Kiukutellen illalla maata menee omaan aittansa ja oven säpittää. Olisiko vietävä rovastin puheille, joka vihki ja toi voi onnea, käteen tarttuen. Lähtisikö? Mahtaisiko rovastikaan mitään luonnon lumoille? Ne olivat juhan aina asia ajatusten polkuja, joita astui ja tallusti mihinkään pääsemättä, jotka aina veivät suohon ja hetteeseen niin kuin karjan urat salolla. Tievei ensin alaspäin ruishalmeen halki, sitten monen ahon reunaa, sitten vesakkoa, laski he vesiperäiseen painanteeseen, josta kuului kosken kohina ja näkyy hyppivie kuohu ja puitten lomitse. Katosi koski, sakeaamaan viidän taa, tie nousi niitylle, niityltä pellolle ja siitä pihaan. Maria oli tarhala lypsämässä, oikai siihen katsomaan lehmän yli, kuka tuli solalla tarhan ja navetan välissä, painautui takaisin, ei virkannut mitään, mutta ennätti pistää terävällä kylmällä katseella, raapaista suupiateissa katkeralla värädyksellä kuin sahan hampalla. Ei ollut vielä saanut mieltänsä lauhtumaan. Vielä oli aamullisissa repaleissaankin, niin kuin aina niin kauan kuin oli sillä päällään. Ei ollut vielä katunut sanojaan, oli kuin olisi ollut valmis niitä vielä kerran singauttamaan aidan yli, mahtoi kai ajatella, tuossa se menee vanha kanttura väärä sääri ja juhasta oli pihan yli tupaan astuessaan, niin kuin häntä joka askeleella olisi nuolilla selkään namuttu. Hän otti ruokahuoneesta kannika mukansa ja lähti rantaan, kahmaisin nuottikoidasta verkkoja kainalonsa ja työnsi venheen vesille. Nähdessään juhan tulevan oli marja tuntenut, että hänen olisi pitänyt sanoa jokin ystävälinen sana, mutta se tarttui kurkkuun kuin kuiva pettuinen pala, ja sisu kirkui, tämmöistä tämä on, eikä tämä tästä enää muutu. Enkä minä vois sille mitään, enkä minä jaksa olla toisin kuin olen, hen vaikka pitäisi, minun muuten koskee mennä. Enkä minä saa sille olluksi hyvänä, vaikka koirana sitä silmässä kerjätköön. Sillä minkä minä sille mahdan, että on minusta kuin kurnuttava sammakko, ja minä itse samanlainen. No en sano, en sanon vasta mitään, en suutani avaa, mutta mikä käski hänen lähentelemään, ja olisi tyytynyt siihen, että sai piikanaan pitään, miksi tarvitsi hänen minut pappilaan houkutella. Hän lypsi mielessä kuohua maidon kuohuna raintaan polviensa välissä, kun kuuli äänen takanaan ja näki vieraan. Pitkän kähärapartaisen miehen seisovan tarhaa aidan nojassa, ja sanon vain iloisella soina tavalla miekkäällä äänellä. Hei tyttö, annetahanko talossa yösiä, annetahanko kylyn löylyä matkamiehelle. Ensimmäisen luvun loppu. Lukijana heikki soini. Juhaa, luku kaksi, osa yksi. Tämä on libirivaks äänite. Kaikki libirivaks ääniteet ovat julkistaomaisuutta. Isätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaittoseksi mennä osoitteeseen libirivaks.org. Lukijana ansetenhonen. Juhaa, kirjattanut Juhaniaho. Lukku kaksi. Kun Juhapala se verkkoja laskemasta, näki hän saunnan lämminneen ja vedet kannetuiksi, ja olkikuvon edessä pystyssä lautelle vietäväksi. Ei oltu moniin aikoihin saunnanlauteita oliitto. Se on leppi nyt. Se tietää, että se on mieluista minulle. On vastatkin tehnyt ja pannut vierkkään porstoan penkille. On totta tosiaan siitannut ne minun tuomissani vastaksista. Toisen itselleen, toisen minulle. Tule ehkä itse saunnamaan, eikä lähetäkään kai saa. Istutaan yhdessä illailliselle. Ei pane säppiin aittansa ovea. Oli kuin uusi juhal hänen talonsa. Niin kuin olisi koko maailma rusottanut. Niin kuin rusottaa äsken pimeä, ja kylmä piiritti takkatulla liikkeihin leimataissa. Tuolla piiritit porstoa välissä, tuolla aitat, pienin, keskimäinen ja suurin. Tuolla tallia navetta jalato, kuja välissä, ja tallinen navetan aukossa tarha, joista kelloat kalahdeli lehmäinmärehtiässä, ja siisti pihamaa ja takana honginkomäki. Enkä sittenkään olisi tuota turha maailen rakentanut. Jos pääsee sittenkään ei sitä viera. On ehkä siitä taas hyvilläänkin, koska on olkikupo ovella ja vastat porstoen penkillä. Ei nyt entisistä mitään. Kuketa saa aina voi kaikki sanansa punnita. Ei juhalia aivan varma siitä, että kaikki taas oli hyvin, kun näkin Marjan tulvan tubasta. Ei enää työryy syyssään, vaan pyhävaatteissa ei niinku vierasta vastaan. Ei eikö tulekin vastaan. On ensin aittaa menossa, mutta pyörähtää rantapolulle ja rientää ihan rientämällä luoniin, kun olisi ihastunut, että jopa hän tulit juhaa. Siellä on ne tervamihet tubassa sinua odottamassa, pui Mario. Ehkuvoskillaan silmissä puuhakkaan ilme. Mutta elämillään muoto on suostu heidän tuuminsa. Niillä on jokin paha mielessä karjalan miehe vastaan. Ei käy ollut marja silmissä nää jälkeenkään siitä ilmestä, mikä niissä äsken tarhalla oli ollut. Tuvassa istuu joitakin mustia, nokisia, tervaisia jätkia, jotka kesäkaudette rantamahdeon talonvoille sysia ja tervoja palttivat mändykaankaan kailta kahden puolen vedejakaja. Tuttuja miehiä juhan, jonka talosta kävivät leipävaransa noutamassa, talvikadet pyyntymiehiinä ja paravarkana aina lapiraille asti kielelle. Mitä lienevätkin ollen puolisissa, mutta pyrkivät aina oman hyvissä välässä juhan kanssa. Jotakin heillä nyt lienee erikaista mielessä, koska istuvat alta kulmaan katselleen ja housun kauloksiaan kohottelevat ja alkaterialattiaan viputtavat. Juhan istahti ja odotti. Yksi heistä hivutteli he aivan viedeen, silmät kiiluen nokisista naamastaan. Nyt isäntä olisi karha kierraksessa. Kuulta tali semmonen, että ikänä ennen lisäsi toinen, ja jokaisella täysi kukkara povella ja venhet tavaraa puolillaan. Ei heiltä ole kun kolmia meitä on kuusi. Juhan käsittö ja asiana. Annetaan olla niiden karhien kiertekäheidä talvella, missä kiertän, että niin on kelikin parempi ajaaksenne, jos sattuisi pääsemään pesästä kaikkoon. Ei pääse köysekintuihin ja toinen ranteisiin, huiskisi niinkun röysäket venhen pohjaan ja venhen ranastajirret ja annan mennä. Kosken syy ei sitä kukaan kysy. Rannalla rahoja lukivat, tuli kolmas puuman. Olisi se apaja. Ei ryssästä väliä puhuita ase ensimmäinen, jospä mekin heitä kerran verotettaisiin. Keräkö vain olette sen tehneet, Birkko Juhan? Ei millonkaan niin kuin he, minkästä tekevät meille mennäkin talvella. Täysi riistaa tammella repavara rintessa. Sen puhdistava niin, ettei jäänyt kun yksi aravanahka ilkumaan. Nämäkö, jarrattu Juhan? Sitä ei tiedä nämäkö, vaan sen tietää, että sikäläisiä oltiin. Sieltä olivat näkijatka toissa köyriinä kiannalla pauttivat ja hävittivät. Maria oli tullut ja puhannut pankon kulmassa. Yksinistä kävi talossa ja pyysi saunaa ja yösiaa. Lupasitko, kysyi Juhan. Ja en ole ennenkään kielletty, ja kysyi Viljaakin ostaksen. Kuka sen niistä oli, kysyi yksimieestä. Oliko se iso ja pitkä? Pitkä tuo oli, sanoi Maria. Mustatokkanen ja kährepartainen. Niinkä liene ei ollut? Pitänet varasi alkovat miettää sinunkasti, melkein kiihkästi Juhalle. Kaupon teko on muka tulleet, tallot tavarat tarkistetaan, tänä vuonna ostetaan, ensivoneen väkisi viedän. Kun on talo puhtaaksi pantu, se tulen lyödään, väkiorreksi otetaan, mitä ei talon kanssa pautata, ei olisi ensikerta. En usko heidän minun talolle, niin mitään tekemään. Rauhaan heidän kanssa meidän puolelta pidetty ja pidetään vastakin. Tehkät heidän ensiksi, minä en aloita en kannan muille lupaa, mitä muualla tehneet te. Minun rannassa niin ja rauhan aikana matkamiestä ryöstetä niin kauan, kun tänne huutokuuluneen. Tehdään niin, että kuule mitään. Kyllä, minä kuulen. Juha sanoi sen semmoisella varmuudella, ettei siihen ollut sen enempää lisättävää. Miet nuorettivät, mutta Maria-ltahan saa kiitoksen katseen. Ei olisi pitänyt tulla teiltä ollenkaan kysymään. Olisihan sen saanut teidän niin, kun olisi tahtonut, mutta silloin ei olisi ollut enää taloon asianta. Kovaanne sentään, kyllä ne nyt pääsivätkin. Ja korvallisia raapien lähtivät miehet. Eikö pitäisi vielä mennäksesi varoittamaan vieraita, jätti Maria, jos vieläkin minkä tekevät? Ei ne enää, kun kerran tulivat kysymään. Vaan saattavat lähteä jälkeen ja rajan takana ryöstävät ja tappavat. Tehkö nyt siellä minkä tekevät? Ei vätkä mahda heille mitään, kun kerran koskille pääsivät. Vaan mennä kuitenkin varoittamaan. Oikeehän siinä pyydät, oikein koreasti. Oikeen koreasti, niin kuin vaan osaan. Ei niillä mitään, vaan saa mennä. Siitä oli aikoja, kun Maria oli häneltä näin pyytänyt. Näin hän ei ollut. Hän olisi lähteäkseen, johon samassa kulki ikkunan aitse. Siinä se nyt on huidotti Maria. Kuka? Ka, sääskinen mies. Sisään tuli solakka, mustapartainen nuori mies, niin pitkät, että hän täytyy taipua melkein kaksinkeraan matalassa oveissa ja kun noikaisiin, pääourisia tavoitti. Hänä laitin käsivarrella, kimpposäkkejä. Ei, siinä hän isäntä puhui hän. Terve talon, että hän on tietää matalassa aluet. Terveheksi. Hän pisti kättä juhalla. Terveheksi. Hän pisti kättä Marialle reippaasti iloisesti äänihelensointua. Hampaat välättelyäen valkoiset hienoen kähäressä parrassa, ruskeessa silmissä viekasta veidikka ja huolettomani ilonkiiltoa. Mistä on vieras matkalla, kysyi isentä. Jos sinulle isentä sanon, mistä olen matkalla ympäri pyörättäminen pitäisi, kemiit, sunkat, arkkangelit, aunukset, turut, torgniot, myöt sinä rukiit. Jos panoit jonkin verran möisikin, olisiko paljon tarvis. Saan noin säkittäyteen ja riittää tällä kertaa. Hän heitti säkit juhanne tee käänteen Maria tarkastelemaan. Monteko niitä on? Katso, katso. Nyt kun ne olisiä heti täytettyä, heti heti hän tarkasteli yhä Maria. Tää on vaan se, millä heidät rantaana rahtaa. Eivätko noin tuon verta, se tätä matkaa meni kantamallakin. Täytä sinä sitten säkit ne, minä silloin aikaa mieheni noudan. Anna heidä olo venheillään. Kyllä minä nämä apunasi kannan. Hyvä on. Juhaa atti säkit ja lähti niitä täyttämään. Virassa oli juhalle puhunut Maria katseot huulot hymyssä silmät elellen. Puhuli hymyi. Mitä silmä iloitsi? Mutta hymysi itsekin hauskolla vieraalle niin kuin vieraskin hänelle. Kuka sinä olet? Piikoko. Siltäkö näytän? Äsken orjalta näyti, että Lypsörius yssäsi vaan lienät kytytärä vai minijäkö lienät? Emäntäkin lienen. Enkö emäntäksi kelpaisikaan? Tuon. Senpä sen. Hän miehesi tuo. Minä olen, että siitä kysyt. Virassa heilautti kättään. Huihai, on sinulle liian vanha. Oot liian kaunissa korea omakseen äijän rähjän. Äijän rähjänkö? Sanot sitten, kun näet, minkälaisen säkin selässään kantaa. Vää-ä-säären, väkä-leu-on. Mä oot sinut olen nähnyt, kun tarkemmin katsele. Lien et se, ja se olet. Se on pää, se rihti. Vaan oli hiuksesi silloin hajallaan. Minkä? Milloinka? Toissa kolmenna kesänä. Brannassa seisot tuolla kosken paukamassa, ja tukkaasi suit julkaisin alasti. Minä venheesä las viiletin. Sinäkö se olit? Jos sain purteeni pysähtymään, mukaani otin. Otiit. Ootin. Maihin tulin, kädet toisen kainalasi alle kietasi. Toisa oli alat maastanosti. Niin tyttö helposti maastanosee, sen kun silloin aina on pakka kätes kaulaan kietaista, ja purteeni pohjaan heitin. Noin kovan keikahutit. Kei huoja oleet, kuka oli enetkin. Et tiedä emmentä noori, kuka olin. Ei naama nimä sana. Et oli kulot puuttavan Uhtoan Shemeikasta. Hän ojensii suoristi he, pani kätysä rinnalle risti. Ei sulkinut tietä marjan mennä. Sitoi hänet silmillään siihen, missä hän seisoi. Käsipankkun patsas. Uhtoan Shemeikka, sanon Mareviivistele. Valtko kulut puhuttavan? Se Karjalan kuuluu, pääsi Marjalta. Se, ja lapan poika, sen, joa kuului huotavan ulkaa. Mitä pähän aie siellä pakisee? Sinua säkin suota pitämään huuta. Shemeikka pyörähti, helotti kättäin ja meni. Niitäkö se oli, Shemeikkoja, Karjalan suorita kauppeessukaa, metsänkäviä, karhunkaateo, porenne hirveen hiiite ja sukua, monenmaan maniota rikasta. Ja pienenne tyttönä, Juhaan kotonahdossa oli Marja kuulut heistä puhuttavan, pelätyistä, vihatuista, kiratuista, talonpoiltaista, naisteriöstä. Vai ei muuta kuin notti vain, mutta ei saanut pysähtymään venhetään. Marja teki tuossaan jotain tietämättää mitä, riensi ovelle, palasi takaisin, vilkaisi ikkunasta. Näki, kuinka Shemeikko koetti vääntää säkkien selkeänsä, mutta harjatti istolla aitan rappusille. Ei pekestänytkään selkä, vaikka on pitkä. Juhaatti selkeänsä sekä hänen säkkisä, että omansa, toisen toiselle olaalle. Marjalta pääsi lyhyt ilkuva naarojen rähäys. Tarvitsiko sen häntä minulle halventaa? Väkälöka, väärä sääri. Mutta ilma sitä, väärä sääretä olisit sinä, lenkoja alkaa tällä hetkellä koskessa, että se nyt sinun säkkeäsi kantaa. Kehta, siinä vielä viheltään häyvätöneet pitsällä säkkilöiden. Elä luula, että minä sinua katselen. En pelyä peräsi, ja Marja väti hän pois ikkunasta. Mokomalla vielä kylynkin lämmitin. Mutta kun miettolivät menneet ohi ikkunan, riensi hän kuitenkin ulos ja ehti näkemään, kuinka nuori mies keviässä, hypyssä, keikahti verään yli. Seisoi piikakinun solalla siinä katselle, koko takka selässä. Katso hurja, kun meni kuin karentona aidan yli. Kuka se oli? Uhtoin Shemeikka sanoi olevansa. Kerran tuonkin sai nähdä, vaikkakin vain selältä. Juoksi jäljestä, niin saa nähdä hänen naamasakin. Joka se meni myötörinä. En tiedä, eitu ainakaan hyvästiän hettonut, vaan ilma meidän isentää olisi koskessa se komien mieset ja tavarat toisten takana. Hetken päästy kuuluu, että miehet tulevan takaisin, äänäkästi haastelen hyvällä tuulla Shemeikalla siellä saa laukku, jonka vei tupaan. Eikö se mennytkään? kysyi Maria. Mitä varten se jäi? Mahtoi mennä hänkin. Elä ole millä sikä? Se on hyvä mies. Sen täytyy jäädä tähän vielä huomene uusi ja kaupparenkeen odottamaan sana. Ne tässä yhtyy ja tästä eroutuisi ja toisille reitellen koskein alle. Ehkä laittavat pakituisiin moja paikkaansa tähän meille. Laittakaa vaan. Kuule, se pitää kylvättää ja syöttää ja tehdä aittaan tilaa. Sitä pitää kohdalla kyllä pappia. Enkään tähän tuotani pitää rauikaletta. Maks on hyvä hinnaa. Liikko peikkaa tinkyny niin kuin muut menevien miehet? Oli hupaisen ja mukava. Röypekin vaivasta ne vielä antoi. Oliko makeata? Jotta oliko? Oli se, mitä oli ollut ulkomaan makeata. Siin on toivossa. Ettäko on niin kuin lontosi lehtäen tekiis, juolta pääsi hyvä mielen naureen Marialtä myös. Sauna on kyllä valmis, jos ette liianen muuta vaihella. Maria, sinun pitää itseasi tulla löylüä lyömään. Käypisiä kaika isaltakin yhtä hyvin kuin minulta. Elää hännyt. Itseasi sinun pitää eemänä olla saunottamassa. Kuulehää. Elähän mene. Ei ola enää nyrpeitä hän. Hän uskasi kämmenellä koskettaa Maria kylkeä, eikä Maria nyt äsähtänyt vastaan, oli niin kuin ne olisallut tietynä, hei lahutti hei hiukan. Mutta juosissa oli niin kuin ne olisallut maata jalkanalla. Sauna on vieras, huusien piirttiin, josta Shemek samassa tuli. Maria oli pyörähtänyt aittaa neidessä rantaan puolioksua. Sinulla on komia emäntä sanoi Shemek kahden jälkeen se katsoin, on jalannousu joustava kuin Rekiveto Barasanna. On sillä jalannousu, onko muuten mieluisen, on mielunne, on yli kaiken mielunne, entäpä sinu emätäsi. Ei minulla vielä omituista. Va ei, ottaaksen pitäisi. Oli hien hyvä se viinasi, sanoo Juhana Pieliöden. Tahdatko vielä? Ei nyt, ei nyt. Vaan ei sitten taas saunnan päälle. Ei olla minulla tarjota koinu vähän kitkärätä patakukkoa. Anna Tomasi sitten vähän emännänkinmaista, suhaatti hän vierastaan kylkeä nykästen. Jossa on muitakin makeita laukussa ja katsotaan sitten niitäkin. On nuori ihminen makeihin perso. On makeha, onko reheä. Juha teppasteli hypäkehteliä eikä tiennyt, miten hyvä mielessä ilmaista. Tuli toki tämä vieras parhaaseen aikaan. Ilman sitä olisi viikkoville muiritettuja tiesi, olisi jo sitten käymä sopua tullut. Vaan niin pion kuin sillä tulee mielus vieras, aina miele keikahtaa. Heitä tänne pihaan ryysisi, minäkin heitän. Sälynääkää laukkuni tuvassa. Seilyy se, vaikka olisi kaikki karjalan rikkaislaukussasi. Ei ole, ei ole. Vähän mitä kamaa, rääävää. Ei meille varkauttua. Ei meillä ryöstetä miestä niin kaukana, kun huutu pihan kuuluu. Ei tulee rasva juhantaloa, ja jos tulisi niin tarjuttaisiin. Luvat kysyvät ennen koottavat. Mennään nyt, semmonen on Juha. Shemeikka löyi olkapäälle isäntää saunnolle laskeuduttaessa. Semmonen on Topra-mies, ei ja maailman parassa. Juha nauraa hekottia, meni edeltä saunoon. Mari oli selin kodassa, kun miehet tulivat. Heiemäntä huusi Shemeikka ilke alastonna ohimennessä, mutta Mari ei kääntänyt päätää. Vastokun kuuli heiden olevan lautela, livahtihan ovesta hautomaan vastoja. Luvun kaksi, ensimmäisen osan loppu. Lukiana ansi-tenoinen. Juha, luku kaksi, osa kaksi. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Paul Brown, toiala. Juha, kirjoittanut Juhani Aho. Luku kaksi, osa kaksi. Oletpa sinä sorja poika, puhui Juha. Selkä kuin huiju hongan, sääri luut hienot kuin hirven, reisi kuin rekivenon. Hätäkö niillä tuommoisilla aidan yli? Minun ovat nämä längällä vähän, kun liian nuorana reiketuolissa seisottivat, mutta kyllä näillä pääsee. Tuossa on, sanoi Maria, vastoja kurottain. Anna tänne vain eläkätyhjää ujostele. Katso sinäkin noita sen käsivarsia. Ei ollut niillä aurankurjassa kiikuttu, kahku putosi. No niin, tuossa on. Maria otti vastaat lattiaalta ja ojonsi Juhalle toisen, samalla kun heittämällä heitti toisen hänen ohitsensa Schemeikan syliin. Ai, huudahti Schemeikka. Voi sattuiko? Sattui. Mihinkä? hiihti Juhaa. Mihin lienee? Juhaa, jonka päähän löyly ja hyvä mieli ja juomansa yhä vain kihosi, nauroi ja sai Schemeikankin nauramaan. Mutta Maria oli äyskäisevinään. Sen kelvottomat. Nyt löylyä, huusi Schemeikka. Nyt löylyä soreaa emääntä. Vieläkö? Jo riittää. Maria löi vielä, kerta kiellon päälle, vetäytyi sitten porstuaan, kuuli sinne kaikki, mitä miehet saunassa haastoivat vastainsa Lätkinän omassa. Annahan, ku minä kylvetän, puhui Juhaa. Rubea tuohon pitkäksesi. Löipä tiukan löylyn oikeen rakkaasta kädestä. Kyllä se kitkan kiukaasta irti saa, kun vain tahtoo. On se, on se. En olisi luulut, että minä vanha ja vähän vaivainen saisin semmoisen nuoren ja pulskan. Ette hän te mikä vaivainen ole. On nunhan minä vähän, kun karhupurisääreen. Tuossa on vielä hamppaittan arvet ja siitä on jänne poikki. Ei se kulkua haittaa. Eikä sitä paljon huomaakaan kuin säiden edellä. Ei vieras huomaa mitään. En olisi häntä ehkä muuten saanutkaan. Juhaa oli alentavinaan ääntään ja luuli puhuvansa kuiskaten. Käynnäs vähän kylkeäsi. En olisi ehkä muuten saanutkaan, vaan kun itse kasvatin pikku tytöstä itselleni. Ihan kätkyestä. Soudattelin kuin paras lapsen piika. Sen äiti tuli meille sinne vanhaan karhulaan nälkä vuonna ja tekisen meillä ja kuoli. Niin kun kasvattelin siinä ja ihmiseksi opastelin lukemaankin ja rippikouluun, niin siinä sitten otin, kun ei ollut muitakaan ottanja. Vaikka olikin äitiniä koko sukuvastaan, kun oli köyhä ja on venakko. Venakko? Vasta, lakkasi lätkimästä. Teinä heimoanne. Sieltä päin sen äiti sanoi olevansa, vaan ei ole sen tarkempia tietoja. Orja tyttö mikäliä ne ei ollut. Joku pakeni ja pahoja pitäjiään. Siellähän kuuluvat isännät tekevän piikatytyilleen, ja niitä tahtovat lienevät niin en tiedä. Ropsikaa vielä vähän jalko pohjakin. Vaan vähet minä suvustaan, kuuli Maria miehensä jatkavan, sama juttu, minkä aina vierailleen kertoi, kun vähenkään viinaa nokkansa sai. Hupakko. Ei hän minusta silti ole tämän puolen tyttöjä huonompi. Olisi minulle äitirikkaitaan tyrkytellyt ja olisi minä heitä ehkä saanutkin. Aino on valmiiseen taloon tulijoita. Pitäisi suunsa, tiuskaisi Maria itseekseen. Siitä sitä anoppinsa nyt vihaa, että minä hänet tähän otin. Heitäksen välistä maammo käydessään niin pahaksi, että on ollut kesken viikon kotiinsa kyydettävä. Vaan hyvän kurinsasilla aikanaan antoi ja opetti töihin. Nyt siitäkin kiukuttelee. Jos tuon tiesin, että hänestä mieron kantamasta itselle, niin miniaa kasvatiin enne ovanut rihmaa neulan silmään pistämään. Maan mitä minä juuri sanoinkaan. Käynyhän mahdollisin, niin sivellään toistakin puolta. Joriittää, sanoi Shemeikka. Sitä sanoitte, että ette välittänyt rikkaista, vaikka olisi ollut tarjolla. Niinpä niin, Shemeikka kuului laskoutuvan lauteilta ja istuutuvan alemmaksi. Juha puhui yhä ylhäältä. Nyt itseään hutkien. Niinpä niin, vaan minua he kaikki muut kylmäsivät. En katsonut päin, emperin. Tämä oli mennyt kuin verii. Tuohon marjaan se vain luontoveti. Niin kuisettiin kampoikaa puuhun vetää, kuului Shemeikka hyrähtävän. Aikun se osaa olla hyvä ja herttainen, kun vain tahtoo. Rakas ja reppoisa kuin tämmöinen kesäinen vasta. Shemeikka rähäytti lyhyen rivon nauron. Marjan olisi tehnyt mieli iskeä halolla oveen. Vaan saattaa se olla kiukkuinenkin. Onko se siellä porstuassa katsopas? Marja ehti parehiksi painautua oven suojaan, ku Shemeikka sitä rautti. Ei näy enää olevan. Lyö sitten sinä löylyä vieras vuorostasi. Tulenko pehmittelemäänki? Suorihan sinä omia sorkkiasi. Mitä minä taas pääsin kään puhumasta? Jotta osaa emääntä olla kiukkuinenkin. Kaan niin, vaan vähetpä siitä. On vähän herkkäveriltään. Milloin ylän murheilinen, milloin naureskelee, lauleskelee, päivät päästään viserteleen. On kuin metsän eläväeloisa, ei päivin lepää, ei yökausiin unta saa, vaan toisin ajoin ei vuoteesta nouse, ja jos nousee, liikkuu kuin näkiä. Nyt juhakylpi, oli vähän aikaa vaiti, mutta jatkoi taas. Tämä sauna on meidän yhdessä tekemämme. Tässä oli minulla kaskisilloin, sen laitaan tämän salvoin. Minä täällä kesäkaudet kaskia viljelin ja kalaa pyysin. Kotitaloista ei minulle joudatettu muuta apumiestä kuin tuo marja. Ota matkaasi tuo mieron venakko, sielläpä hän on lähempänä kotimaataan, sanoivat. Yhdessä me kerran kesässä tänne kotikylästä ja selät soudettiin. En puhunut silloin vielä mitään, vaikka jo panikin mielessäni, että tuosta sen vielä oman itselleni kasvatan. Minä veistelin marja sammalta nyhtiä saumoihin latoi. Tupakin yhdessä tehtiin monena kesänä. Se, jos tahtoo, osaa kirvestakin käyttää. Vaikka oli silloin jo aika ihminen, en häntä sormellani koskenut. Oltiin niin kuin veljaa sisar pihille asti, ja vielä vähän jälkeenkin. Ei tässä peli pyhä sankollinen selkeäni. So, hyvä hyvä. Onko teillä lapsia, kysyi Shemeikka sen tehtyään. Oli kuin olisi Juha jostakin herännyt. Mitähän tässä oikein? Kuka se oli tuo, jolle hän oli puhunut Marjasta? Mitä lieneekään puhunut? Ei ole. Vasta siihen lyhyesti, eikä sen siitä on jatkanut. Mutta marjaa suututti ja hävetti. Semmoinen narjaa höbörä. Tarvitsiko hänen saattaa itsensä ja minut vieraan naurettavaksi? Jos itsestään haastoikin, tarvitsiko hänen minusta? Kun kuuli miesten valeilevan itseään, pujahti hän ulos kodan seinämälle. Tuskin oli ehtinyt ulos, kun Shemeikka tuli ja alkoi häntä huomaamatta hiljalleen astella pihaan. Ruskeaa iho illan viileydessä höyrytön. Pitkä, solakka, sopusuhtainen. Eikä marja saunut hänestä silmiään, ennen kuin Juha työntyi ovesta kumarana. Pitkä selkäisenä, lyhyt säärisenä. Jälleen rientäessään tavallista enemmän on tue. Juha saavutti nuoren miehen ennen kuin olivat pihassa. Astuivat rinnan, hirvii toinen, toinen juhta. Ja heitä katsellessaan pääsi Marjalta saunaan risutuessaan hillitön rääkeä nauru. Ei tiennyt itsekään, mikä nauratti, mutta häntä nauratti vielä saunassakin, kun pieksi itseään vastalla, niin hänette ihoa kirveli. Kun hän tuli ulos ja nousi pihaan, istui Juha alasti tuvan rappusilla, paita sylissä. Hän myhähteli siitä marjaa vastaan. Joko sinäkin kylvit, mahdoit huutaa, niin tulin löylyä lyömään. Jos olisi marja tehnyt niin kuin mielensä, olisi lyönyt. Panisit paidan yllesi, etkä tuossa alasti roikottelisi. Sähätti hän ohi astuen. Kaaah, annahan ku viilytteleimme. Mutta porstuassa marja kääntyä ja virkkoi ystävällisemmin. Kyllä tääl on jo ruokakin sinulla ja vieraalla. Kun marja tuli tupaan, istui Shemeikka siellä. Hopea pullo ja pieni hopea pikari pöydän nurkalla. Avattu laukku edessään lattealla. Hän oli pukeutunut puhtoisinsa, valkoisiin alusvaatteisinsa, paita kuin silkkia, kirjaeltu kaulalta ja olkapäiltä punaisella ja heleän sinisellä. Hempia kuin naisenpaita. Eikä emäntäkin haluan maistaa vieraan tarjousta, kysyi hän. Mitä se on, viinaako? Juha astui juuri silloin sisään, hurstisessa paidassa, karvaisin paljain säärin. Ei ole viinaa, sanoi hän. Liene hänessa sitäkin, mutta on hänessa jotakin muutakin ihmeellistä makua. Mitä hän lie? Kyllähän se kestää naisenkin suu. En minä tarjoaisikaan semmoista, joten ei suu kestäisi. Ja Shemeikka ojensi marjolle pienen hopea pikarin. Katsoi koko ajan häneen, kun hän hitaasti sillä huuliansa kostutti. Katsoi häneen, kun hän uudesta kehoituksesta uudelleen maistoi. Katsoi vielä, kun otti takaisin pikarin ja tyhjensi sen, mikä marja oli jättänyt. Ja marja katsoi häneen, huulet pikarissa, silmät Shemeikassa, ja molemmat ikään kuin toinen toistaan tunnustelle. Hyvääpää oli, suuret kiitokset, sanoi marja. Mutta Shemeikka ei sittenkään lakannut katsomasta marjaa. Totta on, mitä isäntä sanoi. Mitä se sanoi? Ei suotta omaansa kehunut, vaan jos olisi hän minun tuo, mikä on sinun, silkkihin hänet sitosin. Katsomme hänelle korjan kaulaan isäntä. Katsotaan, katsotaan, innostui Juha, hyvillään, kun ei nyt näyttänyt vastaan panevan, vaikka ei muuten mikään lahja kelvannut. Shemeikka jo upoitti kätensä laukkuun, ja kun nosti, hulmusi hyppysissä, silkkiliina, kellan punainen, kukkaniakka, kahahti, levähti, ja lennähti marjan silmille. Ompa se, ompa se, ihasteli Juha. Mitä tuo maksa nee, vavahti marjan ääni, huivia levitellessä. Elää hintoja kysele, sanoi Juha. Kyllä niistä sovitaan, sanoi Shemeikka. Ettäkö ostaisit minulle tämän? Juhalta kysyi, Shemeikkaan katsoi. Se sen sinulle hellästä sydämestään antaa, vakuutti Shemeikka. Päähenkö tämä pannaa vai kaulaan? Kaulahan, sanoi Shemeikka. Nousi, otti marjalta huivin, sen hänen hartioilleen heitti, suoriselalta, rinnalta silitti, käski pitämään pielistä, että pysyisi, ja pyöräytti ympäri ja työnsi menemään Juhaan eteen. Nyt se on omasi niin kuin ollakin pitää. Ompa se, ompa, ja Juha hyrähti ja naurahti, pyörähteli, tepasteli, pidätteli he, mutta kohta taas uudelleen hyrähti, ja Shemeikka hyrähteli mukana matkien, marjan kanssa silmät silmissä sitä nauraen. Se vielä solkia puuttuu. Anna solkikin, Anna solkikin jos on, kehoitti Juha. Anna jo solki, sanoi marja, vaskinenko, vai kysyi Shemeikka, jospahan minulla kultaisia, vaskipalttinaan pitäjä, kulta silkkisen sitoja, kultako, päivitteli marja. Juha näki, että sen teki sitä mieli, teki kerran jotakin marjankin mieli, vaikka maksaisi hevo sen hinnan, saako on mitä haluaa. Näytä solkiasi, näytä, taas sukeltaa Shemeikan käsilaukkuun, nostaa sieltä mytyn, silkkikankaaseen käärityn, monilla nauhoilla solmitun, aukoilee, päästelee pitkin, taitavin, solakoin, sormin. Siteet suuhunsa keräten, kehittyy käsin rasia, täynnä yhä hienompaan silkkiin käärittöjä kapineita, monen näköisiä, monen kokoisia, ne pöydälle latelee, taas takaisin panei, he lähtävät hopeaa, kulahtavat kultaa, yhden viimein jättää, auki käärii, peukalon ja etusormen välissä riiputtelee rintasolkea kullan karvallista, helmiä välkkävää, ketjut siitä kahden puolen riippuen, jota kaikkia marja henkeään pidätelleen katselee. Tässä on, tämä sopenee. Elää, elää, en minä sen moista, ota vain, ota vain. Mitä hirveitä maksaneikaan? Maksoi, mitä maksoi, sanoi Juha. Et tuota raatsi, ettenkö raatsi, ja Juha pyörähti ulos ja pihan yli aittansa. Näytähän, sanoi marja, etenpaisi solien ja koetti sovittaa sitä kaulansa alle. Anna ku minä paneen, sanoi Shemeikka. Minkä tähden sinä, on meillä tapa semmoinen, sen on pantava, ken on antaja. Sinäkö sen annatkin? Saadhan odottaa ukkoa panemaan, jos luulet paremmin osaavan. Ei se, vaan en minä kuitenkaan ventovieraan antimioota, sanoi marja, kuin hädissään. Ventovieraanko, kun oman heimosi miehen, mistä minä tiedän, mitä heimoa olen, mutta minä tiedän, ja näen. Mitäpä nähnet? Näen, mitä näen. Ja hiukan peräytyen, mittasi Shemeikka häntä kiirestä kantaa. Karjalaan kauniihin kuusen, kukkalatva kuusen, kun hänet vielä kukkasellakin koristettaneen. Jo kiinnitteli Shemeikka solkeansa marjan rintaan, työnsi vasemman käden huivin allea sitä kohotti, pisti toisella kädellä Neolan päältä läpi ja alta uudestaan esiin, napsahutti hakaan. Hittaasti kävi, mutta hyvä tuli. Pyörähytti hartioista, suori takaa, oikaisi taas, kun oli mennyt vähän vinoon. Mario oli kuin selin sylissä, olisi tahtonut mennä, mutta ei kuitenkaan mennyt. Rinta nousi, silmä hullmusi ihastusta, ujostusta, hyvää mieltä ja häpeämistä. Nyt on hyvä, kyllä se nyt jo pysyy. Shemeikka pyöräytti hänet uudelleen päin, loittoni, lähenni ja tepasteli ympäri, Juhan liikkeitä matkien. Nyt se on omansa niin kuin ollakin pitää. On se, on se, ompa, ompa, ja hyrakehteli niin kuin oli Juhan äsken, ja Marioltä purskahti rääkeä nauru ja Shemeikaalta samanlainen vastaan. Yhtäkkiä, nopeasti kuin kissa, oli Shemeikka kahden käden marjan ranteese kiinni. On tapa toinenkin meidän maassa. Mikä tapa? Mario tahtoo, katsoa häntä rohkeasti silmiin ja katsoa uhallakin, pelkäämättä, väistämättä, mutta kasvot pingoitettuina ja otsakin kuumana kihisten. Mikä tapa? Shemeikan kasvot ovat häntä niin lähellä, että hämäritää. On kihla soliasta sulholle suutalon palkka. Se tulee, hän kuiskasisen. Juhan kuului tulavan. Kaksi askelta, toinen raskaampi kuin toinen, porstuan lotisavalla lattialla. Shemeika päästi, lennetti marjan ovea kohti juhaa vastaan. Nyt se on omansa niin kuin ollakin pitää. Siinä on silkkineen solkineen. Katsoa eikä ole korea omasi. On se, on se. Ompa, ompa. Aivan niin kuin Shemeikka äsken oli matkinut, tepasteli, pyörähteli. Ja marja ja Shemeikka räjähtivät siitä yhdessä uuteen nauruun juuri kuin äsken. Mutta juhapudotti, pähän kuin kehaisten, kourallisen hopeita pöytään. Siinä on silkistä ja soljista. En kysy hinta, ota mitä maksanee. Shemeikka otti pienimmän rahan, heitti sen ilmaan, näpsähytti sormiaan, otti kiinni ja solahutti taskuunsa. Se on sinä vain otatki. Siinäkin on jo liikaa. Vaan, miksi sinä millä lahjaa teet? Että saisit sinäkin millä vasta lahjan tehdä? Vaan, jospä se on sen jo tehnytkin, lennätti marja. Minkä? Ah, niin! Jospä se todellakin olinne arvannut, tervampoltajainaikeet, ja tahtoi näin kautta rantainpalkita, olipa siinä oikea mies. Olipa oikea kunnon mies. Eikä juhaa ollut ennen monesti vierasta niin lämpimmin sydämin pöytään kutsunut, kuin Shemeikan, nyt odottavalle aterialle, johon marja korjaa huivi hariteilla ja solki rinnassa välkäen, ja hyvän mielen hymyhuulilla, kantoi yhä uusia hyviä, tuvasta ruokaa ittaan ja aitasta tupaan keikkuen. Syettiin, ja syötyä vielä maisteltiin Shemeikan makeata. Ä juteltiin kolmisin. Ei näyttänyt Shemeikka olevan näkevinnään marjaa, välistä häneen vain beltosti katsahti, penkillä kenallaan istuessaan, seinään nojaten, jalat oikaistuina ulos lattjalle solakkoina, suorina, levosa jäänteet ja lihakset hyvin kylvettyä, kylin syötyä. Kädet ristissä rinnan päälle, ja välistä oijäten hopari pikaria kohti. Istui niin, ja kertoi matkoistaan, retkistää merillä ja mailla, ja missäpä hän lieneekin kuljaskelut vieraissa valtakunnissa ja kaukaisissa kaupungeissa. Ja keuskeli hiukan itseään ja kauppojaan, ja tekojaan, ja sai juhan tuon tuostakin sanomaan, elää hän, vaan ei niin, no, jotakin lienee. Mutta sitten hän näytti raukaisivan, ja haukututti, ja hän kysyi, saunanko saisi mennä levähtämään, vaiko tähän tuvan penkillä oikaista selkeänsä. Huomenna olisi taas taipaleille lähtö. Olisi aitassa sijaa, sanoi marja. Vie juhan vieras levolle. Juhan lähti edeltä näyttämään tietä. Shemeikka meni mukana, mutta kääntui porstuassa takaisin tupaan. Jäikö mitä vieraalta? kysyi marja. Koko laukkuhan jäi. Ei, pävähän jää nytkään, kun koko laukku. Shemeikka nosti sen olalleen toisesta viilekkeestä, marjan auttaessa toisesta. Oli vasen käsiviilekkeessä. Oikea oli vapaa. Jäikö mitä viera? Lakki jäi. Marja otti sen penkiltä, ja toi. Silloin Shemeikka kahmaisi kainalonsa marjan, ja painoi rintaansa pään, ja pitisitä siinä hetken. Päästi sitten, niin kuin ei mitään olisi tapahtunut. Ei virkkanut mitään, ja meni. Eikö marja kaan saanut mitään virketyksi? Jäi vain siihen kädessään Shemeikan Lakki. Juhan ilmantui oveen. Marja heitti Lakin hänelle ja aikoi ulos. Viel Lakkinsä vieraalle. Vaan Juhan seisoi oveessa, sulki tien, suu ja silmät hymyssä. Mitä tahdot? Marja melkein tiuskaisi, kylmänen ja terävänä kuin puukon kärki. Tulin juotavata, sammalsi Juhan. Johan siellä on. Niinpä, vaan milleppä sen suolaista. Tuossa on. Marja sisäsi hänelle pöydalta sinukka tuopin. Juhan aikoi sanoa jotakin. Ei saanut sanotuksi, vaan sen sijaan ryyppäsi tuopista sinukkata. Vasta sitten hän uskalsi. Minnekäs sinä menet maate, kun mitä? Kun vuoteesi vieraalle annoit. Saunaan. Tiuskasi Marja. Olisi ehkä viileämpi maataksesi minun aitassani. Minä vaikka menen tallin ylisille. Marja meni ulos. Näkyi menevän, niin kuin olisi taas ollut vihassa jostakin. Näkyi menevän saunaan. Juhan meni tuo peineen omaan aittaansa. Luvan kaksi loppu. Lukiana. Paul Brown. Toijala. Juhan. Luku kolme osa yksi. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoitautoksi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org Lukiana. Sami Koiviston. Juhan. Juhan. Lukiady.では. Revisi. Soitteria. Tiesitutphones. V курita. Lekiskseni. Ss audioispering on varast sunglasses. Yksi ainoa palttenapaita, muut piikkoa, kimppu harmatasukkia ordella viippumassa, eipä ihme, että huikenivät silmäsä silkihuiviin ja solkeen, äijän niin kuin naisensäkki. Suotta taisin tehdä Kalliin lahjan, olisivat talonsa myyneet jo sen vähemmästä antanut, vaan eipä uhtuaan se meikka ensi kertaa lahjaa naiselle antane. Eivät mahtuisi tämän aitan ordsille kaikki silkit, jotka on annettu. Onhan hyvä, että on ystäviä tämäkin piiparressa. Se on Sorya nainen, aivan unien itsestään näytti. Yhtääkkiä kuului, niin kuin silloin, kun viklalentoon lähtien äänensä remahtaa, kuului laulahdus, tarhataa alkainen sieltä pihan yli tupaan tuoden ja taas tarhalaa ja sieltä takaisin. Oli se meikka kuullut heidän naisien laulavan, vaan ei millonkaan niin syvästä rinnasta, ei niin selvästi ja helposti kurkusta kumpuamaan. Oli, kun olisi ollut laulessa iloja reemoa niin, ettei itsensä enää mahtunut. Heidän laulustaan aina kuulee, mitä eivät muuten annat tietää. Van eipä ole monessa sattunut, mikä eilen. Ei edes huudohtanut, vaikka lyövässä pelkäsin. Antoi heti paikallä itsensä morseemeksi pukea. Vapiisi vaikka koetti olla. Oli se se pian saatavissa, kun vain viitsisi. Vaan johan sinun sukuasi, Shemeikka, yhden miehen, osaksi juoksintelee vierestä talojen tanhuvilla, mikäpa omilasikin. Ei aaviseta isät kenen poikia polvillaan keikutellaan. Olisiko hän elekkin, hyvälle miehelle? Tässä se ilo toimitettala. Se on kaikista huppaisinta ja hulluinta, kun vuodenpäisä taloon tulee ja siellä lennetetään omaa poika partaare piimään. Hän nauroi huoliksi aueneilla, äänettömällä suulla ja veriki haati. Hän sysäsi jalaa laana auki oveen enääkin Maria maitupittyä kantain notkuttelevan tupaan. Sillä on ryhty, kun parhaalla pajarin tyttärellä. On sillä. Maria siivilöi maitoa pöydän päässä, kun Shemeikka tuli tupaan. Käsi kaarenä korkealla, kun kauhala maitoa siivilään kulautti. Kohi se maito, sitten lirisi, kohi se taas ja taas lirisi, käden kaaren noussassa ja laskissa. Huomenta-emäintä. Kaa, huomenta vieras. Ei väestönyt Maria katsottaa. Vastasi siihen pitkesti, niin kuin uhalla. Oli sunnunta asussa, hartella Shemeikka silkkia rinnassa solgi. Vieläkö isäntä nukkuu, kysyi Shemeikka. Vahin nukkuu. Meni jo ennen auremon nousua lahnan kutuun. Käski sanoa pitkälle nukkujalle, että kun nousee, ei saa päästä pois ennen kuin tulee. Vaikka iltaan viipyysi. Shemeikka jäi seisumaan. Seuralle Maria silmillään huulillä hymy. Kun Maria oli maidon siivilönnyt, nousi hän pienen tuopin, täytti sen ja pyysi vierään ottamaan. Shemeikka vain hymyili. Maria kysyi, hymähtään hänkin. Pitykö vieras keuhän talon tarjosta halpona, koska ei kelvanut? Että askaa, emäntä. Tunne karjalan tapoja. Meillä ei vieras millokän ota itse. Emäntä hänen kätä se kiitettää kaiken. Mitä tarjoaa? Tuullis päänä jo oven suhun vastaan lennetetään. Saahan tämän lennettään? Ja Maria tempasi pöydötä harkan ja veisen Shemeikaulä. Shemeikka nosti sen huulilleen. Antaja meille odottaa, kunnes vieras on maljansa pohjaan tyhjentänyt. Kaikiko täytyy tehdä niin kuin siellä, nauro Maria? Kaikki, sanoi Shemeikka totisesti ja mulla otti silminen tuopin laiden yli. Ei kovallisi parempi niin, että maassa maan tavalla. Ei, sanoi Shemeikka totisesti yhtä ja teenä sen juhallisesti ja ojensi Marialle tuopin. Maria nauro katketaksen sen kujelle, viedessään tuopilta kasi pöydälleen. On nyt urhon turpamaidossa kuin vasikan. Shemeikka ei pyhkynyt partansa. Elipaisi sitä vain vähän kielellään ja virkkoi yhä samaan tapaan. Se oli toinen kaunis karjalan tapaa. On vielä kolmaskin kaikista kauneen. On viedähan parta pyhyttävä sen jokaisen tahriin. Nopealla vää lähtävällä liikkeellä ensi Maria hänelle esiiliinänsä vyltään, mutta yhtä nopealla tempasi Shemeikkaä tämän istantakaa, samaa kun toisella kerralla kohti leukaa ja painoo pitkään surlman hänen huulelleen. Maria tunsi voimakkaan voivuttavaan rinnan ja näki tummat, kiehdavat silmät. Shemeikka tunsi pehmussen poven ja näki raukenevan, ummistuvan katseen. – Ei saa, sanoi Maria laimeasti, ja jos ei olisi päässyt pois, olisi siihen lyhykättänyt, ja jalka oli paetassa raskas kuin sen, joka unissaan pakeni. Shemeikka meni hitaasti ja tyydesti ulosia isatirappusille. Maria kulki ohi. – Ei saa vieras toista kertaa semmoista tehdä. – Ka, minkö tähden ei? – Jos joku olisi nähnyt. – Senkö tähden ei? – Eikä muutenkaan, on luvattava. En uskalla tuoda ruokaa pöytään. – Se pyysi sitä niin kuin ei olisi itse omivoimin kyennyt, melkein rukoillivin silminä ilmeen. – Luvataan sitten. Saane, ku katsoa kaan. – Katsoa saa. – Onpa hyvä, ette tarvitse ummessa silmin. Maria hymähti hämmillisen hellästi. – Pilkkasikosen. – Syötyä loikuli Shemeikka pihamaalla lämpimessä paistessa, selällään kädet niskan alla. – Maria väijyy tuvan ikkunassa, kasvat kalpeenä ja jäykkinä lasia vasten, povi-kohoilen, silmähivellen kaarevaa rintaa ja jalkkee jääntevää jousta, kun toinen jalka toisen päällä lepääsi. – Pääsköt liitelivät ylhäällä ilmassa Shemeikan päämpäällä, lämmin tuuli leyvyttili rinta ja kauhaa. – Ei tule puheelle, vältteneen. – Vökon liiaksi arkijutin. – Olisiko pitänyt varavammin viihdytellä? – Mikä mahtaisi oikein pitää olla tämän lintusen houkuttelulauhu? – Itseäni-ko kiittää sinne kehusin tämmönen solakkapoika, kauppies kuuluu, metsänkäviä mainio sinua haluaa. – Pai häntä itseäni-ko kehusin, korvansa kuskuttelisin. – Ylein ihana olet, en ole ikinä vertastasi nähnyt, näethän, etten mitänä voinut, ku sinut näin, täytyy halata, täytyy suudella. – Yksisulaa suruisessa soitosta, toinen ilosen lauluun hullaan tuu. – Mutta mitää laulanetkin, yhteen menon laulan naisin ulvuttelulaulu niin kuin lapsen, ettei herätä ehdi, kun kiehtomassa olet elävaikene, ettee lumos laukea, kun olet säkeen sanonut heti tiedä jo toinen, mille jatkat. Ilmaantui aittansa kynnykselle emääntä, istati onpelemaan, ei päätään kääntänyt, ei silemänsä nostanut, se me ehkä häntä siihen katseli, ei jo tiesi, minkä houkuttelu lauluistaan hän tälle linnolle laulaa. Hän nousi, meniä istati kahareisin kynnykselle, tonialaka-aitassa, toinen ulkona, ja sanoi yhtäkkiä yllättäin. Haastaisit minulle huolesi emääntä nuori. Varian ääni vähän vavaati, huoleni ku, mitkä huoleni? Ne kaikki, mitkä sinulla on. Mistä sinä tiedät, mitä minulla on it, ja mitä minulle ei ole, vaikko ole ollenkaan? Shemeikka piti vähän laulunsa lomaa, sitten kosketti uudelleen soitinta, jonka jo tunsi hyvin elähtäneen. Ei ole rattoisaa elämäsi täällä erämaassa. Maria ei vastanut, ompeli. Miesi vanha ja jörö, piikä tyttösi hiljainen ja mitätön. Ei vierestä käyttä talvikausin. Kesällä jos joku tulee, niin meneekin. Kun ei ole parempaa nähnyt, ei osaa kaivatakaan. Lähde kanssani karjalan upailamaan. Maria katsahti sätsähtään ylös, monta sitten taas alas. Ja mitä minä siellä? Silloin tuli kiihkeä, tiukka, ahdistava kysymys. Ja mitä sinä täällä, tässä surkeassa maassa, semmonen kuin sinä, ei mikään tällä maalla fikana, ja lieneekö pää muu alakaan parempi? He huonosti täällä naisensa hoitavat. Ei meillä niin kuin täällä niskansa työnteellä köyristetään. Ei meillä silmiensä riihinkikössä soista. Ei meillä kaskesä kasvoja noita. Ei meillä selkässä käsikivissä katkota. Talon nuoriko täällä kun orjaakat meillä. Köydy niskat, tihro silmät, riippu rinnat, pysty mahat, kuin takkuiset, kesäiset koirat, et sinä, emäntä, ihme ja kumma, vielä semmoinen. Mutta piaan sinustekin semmoisen tekevät. Piaan punaa poskeltasi putoo, piaan kiltos ilmistesi katoa. Entäpä katoakin? Kineelle pääsitä lievä hinkoa. Kyllä sen tiedät kenelle. Olisiko sielläkään parempi? Sielläkö. Miehet hankki, miehet liikkuu. Vieleltä mailta viljen valminä tuovat. Naista ilonaan pitävät, ei orjanaan. Mitä sitten naiset tekevät? Kaan, kankatokutovat. Korreitaan kirjalevat ja orjeen opastavat. Kesällä, millon huviksen haluavat, kalaapyytevät, marjoja poimivat, makeita keittävät. Niinpä aina nuorina pysyvät, niin kauan kuin ikä antaa, punakkoina, pulleina, pehmeinä. On keveitä jalkasä karkelossa, on heletä äänensä. Kun illat suissa laulaen karsenassa istuvat, ellinei herttasenä pysyvät. Täällä kaikki jöreä äänettömiä. Ka niin karjalan mies omansa hoitaa. Liväpä näkyy olevan heille siellä elämä, sanoo marja, on pelustaan kääntäen. Kullassa kuhajavat, silkissä sihajavat, emme talvikausia heidän fuoteillaan viru. Rintarakkato tänne joka kevät palaamme. Kesän lyhyen keränsä kerkelemme, eitä polvillamme istutamme. Se meikka ihan korvaan puhu, yhä kiihty hänen launosa niin kuin metsalla soitimassa. Vähän anna lähenee. Marja sitä mukaa siirtyy, huuli omassa tekemässään hymyssä, silmäompeluksissa kiinni, sormi kiivasti neulaa käyttäen. Tulisit emääntä kerran karjalaa katsomaan, koska karjalasta olet kotoisin. Ollaan naavureita, toisten vaarota tulee, toisten vaarolle tuikkaa. Päivä koskia lasketaan, toinen tyyniä vesiä soudetaan, väliin vähän kankaita astutaan, ja kolmas taas koskisia vesiä viilletetään, niin kuin jos siellä suvan on alta minun ja kalammeeni kuupattaa, ja siitä vielä vähän, niin jo ollaan kutikylässä. Kylää siellä suure korven koskemattoman keskessä, talo siellä minun vanha ja rikaas, käsilleen sinua kantaisivat, peimonsa löytolasta, ilosta iloon kuljettaisivat, juhlasta juhlaan, karkelasta karkelon kilättäisivät. Panha äiti minulla, ylen on hyvä ja herttäen, se sinua kuun sukulaistaan, silkkihin samettiin pukisi, tule karjalaan emääntä. Olisiko tuo totta vai pilaa? Ääni totta, mutta pilaa mahdotonta, mitä puhui. Tule käymään, tule katsomaan, tule heti minun kerallani, sinun kerallasi. Mitä sinä täällä teet, kaunis, soroja emääntä, vanhennet, räänsistyt, tulet samanlaisesti kuin kaikki muut, täällä vähän vielä elät, ei huulisi hymyhy kuon, silmäsi samenee, niskasi kuihtuu, poskesi painuu kurttuukuu paleltunut marja, niskasi köyristävät, vartesi vääristävät, liela raatamisella soriat jalkasi vinoon vääntäfät, sinun soriat jalkasi. Elää puhu semmosiaan, mutta se me kätkoi. Ja ketä varten? Tuota ryppi otsaista unisilmästä jööhuulista liuhupartaa, pitkä selkästä, länkisäältä. Elää puu minulle enää mitään, marja melkein parkasi, kun häta huutain. Jokaa yökaudet siellä röhkii ja pöhkii, ryki ja röhelta. Oi, oi, elää! Että ilkesekin tarjota itsensä semmoiselle kuin sinä, että saatatkin semmoiset vuoteessa virua. En minä hänen vuoteessaan virukkuusi marja yhtäkkiä kuin vimmassa, silmä epäätä voisi vihaa välähtää, ja hypähti ylös, häpeisistä samassa ja isäti alemalle portalle. Etkö, etkö todellakaan? Ja mitä se kenellekään kuuluu? Missä minä virun, vaikka viruisin sikoupahdassa? Hän olisi purskattanut itkuun, jos ei olisi noussutä mennyt. Mitä se minusta kaikkia kysyy? Ja mitä hän minulle semmoisia haastaa? Ja mitä hän kaikkia halventaa? Minkä Juhaa sille mahtaa, että on semmoinen kuin on? Ja mitä se kenellekään kuuluu? Kenelle minä menin? Miksen Juhaa tulee jo kalasta? Ja mitä minä hänen puhetän kuuntele, ja hänen koreetaan kannan? Hän aiko riistänne, heittäne menemään, kun näkee Juhan tulevan järvellä. Hän pyörte sinne, reensi rantaan, kiinit juoksuaan. Mutta totta hän se oli puhunut, totta oli puhunut, semmoinen oli Juhapoloinen, juuri semmoinen, pitkäselkä, tihrusilmä, länkisääri, määrässä sarkatakissa, kun takkunen koira, mutta kuta surkemän näköinen oli, sitä enemmän marjatahtoja häntä hyvittää, sitä enemmän näyttää ilotsemansa hänen saalistaan. Verkot olivat köytönen kutulannoja, leveitä, lihavia, käsne päitä kämiiläitä. Hän teimpasi verkon, veisin virepuulla. Elähän, marja, elähän, parotteli Juhan. Elähän ryvettele silkkeäsi, saadaan nämä kaisenkin kanssa. Mutta marja riisui silkkähyvynsä japanisen luotaan, käräsi ympärilleen Juhan takin, jonka tämä juuri oli riisunut yltään. Tahtoi tekee tuossa samanlaiseksi takkuiseksi ja harmaksi kuin Juhan, tahtoi näyttää Shemeikalle, joka asteli vihellele pihalle. Eliköön luulko. Siinäpä vasta saalis. Melkein niin kuin ne meille muinaiset saaliit, Juhan. Inyhteli hän verkkoa nostassaan. Tulehä auttamaan, ettei repää. Ei se repää, ei se repää. Kas niin, he kautteli Juhan, kannattaa verkkoa keskältä sillä aikaa, kun marjasta ja virepuille levitti. Missä sinulla oli verkot? Siellähän ne oli heinälahden lukdalla. Siellähän me silloinkin. Muistatko? Muistanpa toki. Muistapa hyvinkin. Monttaka korvallista minä silloin ensimmäisenä kesänä suolasinkaan. Toisitpa suolata toisitpa suolata ensimmäiset suolusi. Monttaka oli enetkään. Se muistena ajat, se tahtoi niitä muistella. Se sanoi sen ihan, se sanoi anokseen. Se mekkäisee soa aitaavasta nojaaten, katseli marjan eleteä, ymäntti itsekseen ja viheltili hiljaa. Et minua petä. Tuli näkyy huutoniemestä, puusikaisa pihasta rientään. Siellä on joku järventökana, joka pyytää venettä. Mahtaisiko olla äiti? Anoppi, sen se on tuli. Sesen annä sytyttää suhren, kun juhannus koko. Siihen meni juhan ilo. Mareen kasvat olivat jäykystyneet ja suuväänähtänyt katkeraan kaareheita. Uudottakoot, ei tästä nyt joudeta, oli juhan sanovinään välimpitämättämästi. Varasta kun haet heti. Haettavaan se on kuitenkin. Muuten ehkä minua syyttää. Olkoot siellä? Mutta hetken päästähän kuitenkin lähti. Sytetettuen ensin tulen ranalle merkiksi siitä, että kutsu oli huomattu. Luvu on kolme, ensimmäisen osan loppu. Juhan, luku kolme, osa kaksi. Tämä on liipirivoksäänite. Kaikki liipirivoksääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautoksisi vapaehtoiseksi menee osoitteeseen liipirivoks.org lukienä samikoivista. Juhan, kirjoittanut juhani aho, luku kolme, osa kaksi. Marja liikkuu kiivasti verkkooneen niin kuin olisulut vihassa niille. Raastoja kalati irti rihmoakin katkoin. Ei ole anoppi mielivieräs minielelle, sanois emmekä yhä aittaa nojaatena. Jos tekisin niin kuin tehtävä olisin, tuohon heittasin heidän talonsa. Tuskin rannassa nousee niin jo alkaa eikä lakka ennen kuin on haukkunut äänänsä paiduksiin sittenkin kähäjää. Mistä se haukkuu? Vein muka suuresta suvusta heidän parhaansa. Oli liien hyvää minulle. Liien vä sinulle. Kuka? Juhaa. Shemeikka puhkesi sieltä aitasat takaa lyhyen pilkalliseen naudun ja Marja antoi hänen nauraa. Marja on päästelyt kalat ja virittennyt verkot kuivaman. On lähdettyt pien koskerantaan toiselle puolet talon ja kalaa astilta ja itse istyhän nuottakonankupeilla kivellä ja siivoo kaloja. Suomustaa, puhko, puhtaa se ja heittää vasuun. Kalan siivotto on tarttu toiseen araasta kuin vihassa. Mitää minä tässä enää? Hoitakohot itse talonsa, äiti ja poika. Jos olisi Juhaa mies, pois käännyttäisikin Jusen hengen. Kun tietää, ettei annä minulle syölepua, ei päivä rauhaa. Mutta ei pään. Vaikka olen sitä häneltä pyytänyt. Joka kesää antaa tänne tulla. Pelkää syötärtä. Ei uskalla sanoa vastasta sanaa. Kärsi häntä. Kärsi häntä vielä vähän. Vaan onko minun pakkuu sitä kärsiä, ettei aina äitiänikin solvaa. Te kerää semmoisen systyn, että Shemekka liikui tuban edessä, näkyy laittavan laukkuan. Lähetä jo hänkin. Tulleiko hyvästillekään, tyhjän puuja, pilaan tekijä? Mahtoi antaa ollaan niiden puheiden puumatta. Maria siivoo kaloja päätään nostamatta, huivi silmillä, mutta kuuleen lähestyttävän askelaskeleltä. Nyt se on ihan takana, että tämä eteenä istuu kiveellä vastapäätä. Maria näkee hänä jalkasat polvia myödenä polvien välissä kädet, sirot ja sulavat, ja näkee omat siirrettynet sormensa ja suomeen pärskinen. Jokoositten lähdemme, kysyy Shemekka. Mennekään. Karjalaan, niin kuin oli puhe, minkä tähden sinä olet sitä taas minulle puhut? Seen tähden, että sinä olet minun. Minä olisin sinun enemmän kuin muidenkaan. Seen tähden, että minä tahdon. Hän on kumaatunut melkein kiinni Mariaan. Seen tähden, että sinä tahdot. Sanoo Maria yhä huivinsa sisästä. Ja sen tähden, että sinä itsikin tahdot. Elää pärskytä. Hän tarttuu Maria käteen, puristaa sitä niin, että vetsiputua siivulaudella. Elää Shemekka. Päästä. Luetko? Maria koettaa irtautua, mutta ei pääse. Vasta, kun hän herkeää riuhtomasta, ellittää Shemekka. Maria on noussut, mutta vaikuu taas takaisin niin, kuin hänen päätänsä huimaisi. Minä en olen toisen. Hän melkein kuiskaa, silmissä avut on säikähtenyt, kuin armoa annova ilme. Genen toisen. Juhaampaa. Et ole hänen enemmän kuin lintu, jonka on pyytänyt ja häkkensä pisteet. Kun joku avaa oven, on lupa lentäksesi, minnen mielisi tekee. Et ole hänen enempää kuin poro, joka on tuunturilta väärän isänän aitaan eksynyt. Kokas on se, että minun oikea isäntäni? Minä. Minkä tähden sinä olet oikeampi kuin Juhaakaan? Sen tähden, että mielisi palaa minussa ekkä hänessä. Sen tähden, että olet sieltämistä minä. Ja sen tähden, ette minä kysy lupaa, vaan otan kysymättä, ja että jos et tulee hyvällä, niin minä vie sinut väkisin. Shemek on hänen takanaan, puhuu hänen korvansa. Maria jo selin hänen sylissään, silmät ummessa. Sen tähden, että olet minua toivonnut ja odottanut, että olet minua päivillä tähystelyttä yleikävynnyt. Puhteet pitkät pimeään iltaa on kuunnellut. Missä sinä sinä tiedät? Maria kavahtaa päin ja purjissaatuu kahden käden hänen toiseen käteensä. Kun sen viedä sä tuskessa se viruit, mielessä se voivottelit, voi, jos tulisi joku, joka minuutta sä tempaasi. Missä sinä sinä sinä tiedät? Tule, reenä koskelle. En saa! Tule, mene, kierrä, ei kukaan saa tietää. En uskalla! Näänsinut silloin, siis rintasi, jalkasi. Maria kyyristyy, suoja itseen, niin kuin olisi alaasti. Semeikka erotta ähneen käteensä hiljalleen. Maria saa viimeset voimeset kouluksi, ettei kaatosi selin nuottakodan korkean kynnyksen yli ja sysää semeikan menemään niin, että hän jalka kalavosuuta kertuaan horjahtaa ja kaatuu vasun kanssa veteen. Kunhan siitä selvisi nousumaan, oli Maria kadonnut. Lähimmän saaren takapisti esiin veneen, jonka kuka se istuu airaala juhaa ja perässä joku nainen. Maria oli painot pihaan ja kätketynyt aittaansa. Hän näki Semeikan tulevan, teempaa vaan laukkusat tuvan ratkosilta hettämäisen ollalleen ja pitkin kiukkisen askelien poistavan koskelle päin. Olis sä tuttunut itseensä, koska oli verinarmin poskassa. Mutta tuskin oli Semeikka kadonnut, kun Maria sisässä parkaisi. Minkä tähde sinä sen sille teiti? Minkä tähde sinä hänet suututit? Minkä tähde sinä työnsitenet pois, joka on tahtoisinut pelastaa? Tuli, tuli kerran se, jota olit kaiken ikäsirottunut. Tuli maailman komeen poika, antoi silkit ja soljet, tahtoe väkisin virä sinut, otta näissä ryysysä se sinut kuluneen kapineen, toisen tähteen. Sinä hänet sisäät luotasi, että otsan sen veriensa tuttaa. Pioissaan lähti, lieneen venheeseen se hypänyty. Taakseen kattavat koskea alas, viiletäänkään enää milloin kann tulee. Hän riisti yltaen kalaryysynsä, jättine siihen, missä se ei soi, teimpasi ordeltan oman pyhänuttuunsa ja syöksyä ulos. Anoppi! Pyhämalassa ei soi hänet vastassa iso, laiha, luisiva, vanhan aine. Ei sanonut sanakaan, ei hyvää päivää. Silmät esävät, kun valminen iskemään ja kasve on rykyt vuoroon kiristynyt, vuoron laukelivät pinnettyksestään. Seisavat siinä anoppia minia vähän aikaa vastakkain, niin äsähti anoppia. Minkä tähden on kalatkaadettu vasusta ympäri ja toistetettu siivavatta? Maria ei vastanut. Heitetty sinne sikaa sulattavaksi ja ei ole näkyvät suollainenkin ja itse tultu aittaa maate. Maria ei vieläkaan vastanut, pyörähti ja meni tupaan anoppiperästä. Ei sanaa vastata, ei hyvää päivää sanota. Yhä käyneen Maria mitään sanonut, kun istuu, sitten lähdin. Tiettiin tulevan, vaan meille kuivaa kannikata pöytään varustettu, saati kalaa palistettu. Ei nyt anoppi heti tultua riitä rakennaa. Se on sanottava, mikä on sanottava, kuta pikemmistää parempi ja mikä on ennenkin sanottia sanotaan niin kauo, kun kielisuussa liikkuu ja ääni kurkusa kulkee. Nyt ei Maria enää voi hilja itseään. Silloin parasta, että anoppi jää ja minä lähdin. Lähde, veikkönen, ja mitäs tulitkaan? Jo tässä Karjalan mies minua houkuttelikin mukansa, että olet väkisinkin viedä. Valehtelet! Ei nii sinua Karjalan huoli, koska sieltä emäisikin hylkäsivät. Elkä häytöni häväisky. Häpäisen, häpäisen sekä äidin että tytön. Häpäisen aina ja iään kaikkisesti. Haudassanikin sinua häpäisen, joka vei minuuta parhaan poikani. Mahdot mennä, mahdot antaa itsesi viedä. Voi kuinkä minä olisin ollut iloinen, jos olisit mennyt, kas oli, joka mukaa olisi semmoisen vienyt, jolle täällä muka ei lähtetä. Uhtuaan se meikka! Huusi Maria anoppisen ennän alla ilkahtain. Keikahti, pyörähti ja meni. Portailla tuli Juha vastaan. Törmesivät yhteen, olivat kaataa toisensa kumoon. Minnes sinä sillä tavalla juokset? Äitiä siin pakoon! Huusi Maria mennessään. Maria! Huusi Juha hänen jälkeensä, Maria katsoja tuvan nurkantaa, silmissä kylmä pistevä, piiltävä katse, joka tunki Juhaan, niin koollisi feitsi rimnässä iskittua aina selkäytiimeen asti. Araskainen askelin astuu Juhaa tupaan ja Isatipenkille soudusta uupuneena, hihikarvaloita otsaltaan pyyhkiin. Et pähän totelut äiti, vaikka lupasit, sanoin alakuloisesti, tuskin pihaan pääsit, niin on riina rakensit. Minä kuulin, eihän tästä elämässä taas mitään tulee enemmän kuin ennenkään. Äiti tuhkasi vain pilkallisen hymähdyksen. Mutta silloin Juha vinnastuja kimmatti ylösjälöi lakkisä pöytään ja huusi niin, kuin olisi samalla itkenyt. Mutta sen minä sanon, ja sen saat uskoa, ettei ois tästä ei sopua synny, ja jos vielä kerran Marjan metsän ajat, niin Venheisen sinut istutan ja takasin, ja vaikka vaikka koko huutoniemen polttasit, en tule sinua sieltä toisen kertaa hakemaan. Äiti tiesi, että se oli vain uhkaus, monta kertaa ennen sanottu ja kuultu. Jos sinä jonkun tahtot Venheisen istutaan, niin istuta häneet, ja annan mennä rajakoskesta alassa. Sillä on teet sen, mikä olisi pitänyt tehdäksesi jo aikoja sitten. Lähetä Narttu omaan koiransa luo, niin ei sieltä niitä enää tänne kerää. Kyllä tiedetään, vaan ei ryssään kievare tästä nyt tulee. Sitähän olen odottanutkin. Onpa ihme, ettei jo ennen. Vaan satuipa parhaaseen aikaan, ja paraspa sinulle sattuikin, ku Shemeikan poika. Shemeikan? Shemeikka Shemeikan poika, uusi joukku, isäsi tappajan, pikku velivaineesi kärventäjän. Sen poika täällä sinulla suoilutti, jonka isä sinun isäsi seinään seivästi, ja sen tehtyä lapsen kätyästä palavaan uunen akkasi. Sen teki, ja sen sukujetäällä suoilee akkasi, joka leenee itsikin samaa ja onkin. Miistä te sen tiedätte, että se oli Shemeikan poika. Itse se minulle juuri mennessään ilkujen huusi. Kuka selle itkejä voi vottaa? Kyllä. Täällä. Täällä. Kuka selle itkejä voi vottaa? Kysyy juhaytekkiä kuulostain. Kuuluu juoksun jutina ja yhä lähennevä itkueja voivotusta. Marinako sillä itkejä? Juhaariens ulos ei ollut itkejä marja, vaan kaisa, joka voihkeen vaikui rappien eteen, sydän alansa painain samata sanasuustaan. Mikäs sinun tuli? Juoskaa koskele apuun! – Mikä sinun tuli? – Juoskaa koskele apuun! – Menikö Maria koskeen, kyl et Juha? – Kun se karjalan mies, kun se vei emhänän. – Miten kävei? – Missä? – Nyt ihan ikään, minä näin! – Mitä näit? – Tempasi venheeseensä! – Enempäi tyttö sanot sitä selityksi. Kättäen huiskutaessaan ja taas itku puskataessaan. Juha reesi koskele, karjalan miesen velkamaan, johon toisten lähdettyä eilen oli jäänyt Shemeikan venhe. – Solit pois. – Hän juoksi alemaksi neemeen, josta voin nähdä kosken alan juoksen. Ei näkynyt muuten, kun valkeet kuuhut mustaa pilveä vastaan ja lohi loikkasi ilmaan niskäsuvannossa. – Turhaa se on! – Mutta karkäsehän kuitenkin velja eteenpäin, niin pien kuin pääsi kivikolla rannalla, kaatui, nousi ja pääsi suvanon ympäri lahden pohjaan. Siinä oli suvanon poukamassa heinikkoa, tallattua eihän vesakkua, josta oli käsin lehtiä riivitty. Tuossa oli huivi, marjan huivi, tuossa oli lipokas, hänen lipokkaansa. Juhaa eikä sitä muuta kuin, että hänen täytyy saada apua lähteäkseen jälkeen. Jälkeen niin pitkälle, kunnes tavoittaa, vaikka maailman ääreen, vaikka olkoon maana alle mentävä, minne koskin näytti putavan kuin manalan mustaan kitaan. Äävi, kaisa ja pari tervampolteja seisoo pihalla, kun juhaa tulit. Tiedätä tapauksen, sanoa hän mieille, huottain, tuskin ääntä saadaan jouksta hengästynen. Ryösti, katala, tuossa on hänen huivinsa. Mikä sen on sisässä? Lipokas, perannanta löysin, olisi ollut upotettava. Itse hän sen estit, mahdollit antaa meille vallan, olisi pitänyt, juhaa istui äänetin hetken. Autatteko minua kuitenkin miehet, paikken minä teitä? Lähdemme jälkeen, ehkä vielä saavutamme. Emme enää saavuta, kun kerran koskelle pääsi. Rajakoskyyn penin kulmaa pitkä ja ennen kuin päästäisin lähtemäänkään, on se jo alla, ja siellä kääntöit vedet kolmeen suuntaan, eikä kukaan tiedä, mitä tietä se on mennyt. Seuraa mehäntä, kunnes tapaamme, vaikka omaan maahansa. Sehän etki on tehtävä isommilla joukoilla. Juhainmärsi itsekin, ettehän näillä miehillä, jos olisivat lähtileetkin, olisi mihinkään kyönnyt. Miehti juttelevat, kun mitään muuta asia tahansa. Olisimpa luulut olevan hankalata saada niin iso ihminen väkisi venheeseen. Mikäs siinä? sanoi toinen. Kun kerran venheeseen sai ja miksi se olisi saanut vaikka kantamalla ja potkasi venheen koskeeni, niin aikapa siinä enää pois hypätä. Vei onneksen ja pitää, ovat enninkin pitäneet. Ei käs olleet tässä teossa yksin. Siellä vartavat muutkin, vaikka olisivat enääntä lähtevinä. Piikä tuli yhä nyhkiä tuvasta tarhalemenossa. Mitenkäs se oikein kävi? kysyi Juhain. En minä tiedä, voi en minä osaa. Se sieltä poukavasti senottiin. Siinä oli yhtäkkiä venhe. En tuloa nähnyt, mutta siinä olin. Missä sinä olit? Siinä olin. Asteita huhtyliin, niin kuin emännän tulevan. Ja sitten se heitti sen venheeseen ja hyppäsi perään. Ja varja kaatui selälleen venhen pohja ja meni alas esiliinä silmille. En minä muuta tiedä. Sen näin. Sen näin. Juhain nousi ja meni aittansa. Oletko varma, että sen väkisin vei? Kysyi emäntä. Voi, mitä piti tapahtua? pitki tyttö. Emäntä juhain aitas saa kiireistä muutavan pyhävaattet ylleen. Lähdetkö sinä minnekkä? Lähden. Minnekkä? Nostataan koko pitäjä. Lähdetä jäädä nostata matta siitä asista pitäjä. Juhari esiö rantaan. Sysäsi venhen vesille ja alkoi solta etelää kohti. Luku kolmeloppu. Lukiana samikoivisto. Juhaa. Luku neljä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaa ehtoiseksi mene osoitteeseen LibriVox.org Lukiana Paul Brown. Toiala. Juhaa. Kirjoittanut Juhani Aho. Luku neljä. Se oli ensin ollut juhalle niin kuin tapaturma. Niin kuin olisi Maria hänelltä joutunut jonnekin, josta ei kuulunut huutua. Josta se ei pääsyt omin voimin enemmän kuin elukkasuosta tai metsänpeitosta. Mutta kun hän istui venheessään ja souti ja souti, alkoi hänelle selvitä, mitä oikeastaan oli tapahtunut. Mariahan oli ryöstetty. Vieras mies oli hänet väkisin vienyt, oli vienyt hänelltä vaiman. Mutta vähän se Mariastä väkisin hyötyy. Ei tuntenut Mariaa, jos luuli hänestä kourin puristain pehmeän tekevänsä. Ei lyömälläkään, ei väkivallalla millään. Oli anoppin saa aikanaan parastaan pannut. Ei hän mahtanut Maria mitään, kun roisto rinnalta yllätti, eikä vielä venheessäkään. Mutta juhaa oli näkevinään, miten käy, kun ryöstäjä laskee maihin ja alkaa lähennellä. Ei vastaa Maria, ei katso, ei ole kuulevinaan. Se ahdistaa häntä. Maria puree, potkii. Se lyöpi häntä vimoissaan. Ei suu Marjalla värähdä, vaikka kivusta silmä vettyykin. Pidä puoliasi Maria, pidä puoliasi. Avun saat, avun saat. Juhas souti, nyökkäsi. Samaa tahtia myötä tuulet, vasta tuulet, selät, salmet. Hanka vitsa, kun kului poikki, pisti uuden siaan. Kun tuli nälkä, ei pysähtynyt. Puri kannikata soutaessaan. Tuhdolle laski. Siitä taas otti. Murenssi sitä vastaan. Siihen takasin laski. Puriasi taas ja taas souti. Kasvoilla luottava, päättävä ilme. Huulilla silloin tällöin värähtävä hymy, ajatellessa, elää hätäile. Minä tuleen miesten kanssa. Ja Maria juoksee vastaan. Kaulaan käy. Jo nyt kerran kaulaankin käy. Ja sanoo, tulit pahan juhaa. Etpähän jättänyt. Oli kokan edessä aava ulhappa. Ja sen toisessa päässä vanha kotitalo. Siellä näkyi jo selänniemässä tuulimylly. Juha asitti sitä kohti venheensä kokan. Perän kotivaaraa vasten. Joka vielä vähän siinteli jäleltä päin. Oli vuosia siitä, kun hän oli siellä käynyt. Pahoin olivat Mariaa siellä pienestä asti pitäneet. Ei hänellä orvolla muuta ystävä kuin minä. Ja niin oltiin sydämiköitä, että ei häitä laitettu. Kahden saatiin vihille mennä. Sieltä palatessa ohi soudettiin rajavaaraan. Ohi silloin ja ohi sen jälkeen. Ei ollut Maria sen koomin jalallaan, siihen taloon astunut. Soutaisinko kirkolle suoraan. Mutta onhan kohtuus ja oikeus, että mä kotitalosta niin jotakin saan. En ole perintejani heiltä pyytänyt. En ole heitä talkoihin vaivannut. Ei ollut muuta saatuaa kuin äidin jokakesäiset kiusat. Sen toki saaneen vaatia, että veljet tässä hädässä avun antavat. Ensi kerran pyydä, mitä pyydän. Enkä nytkään pyydä, ja seivät itsestään tahtone tarjota. Kuten lähemmäksi Juha Vanhaa kotiaan tuli, sitä raskaamalta tuntui airoa. Käyn hän kuitenkin levähtämässä, näinhän, mitä aikovat. Suuria Vanha oli talo, jonka rannassa Juha pihaan kohosi. Suuret nuotta kodat, pitkä piirtti rivi, monet aidat, isot, sileet, multaiset pellot. Hyvähän niilyn on täällä. Hyvä olisi ollut täällä meidänkin Marjan kanssa. Ja tilaa olisi ollut. Ja kaskimaita lähempänäkin. Eikä olisi tarvinnut viedä nuorta naista erilleen muusta maailmasta erämaahan ikävöimään. Eikä silloin olisi tätäkään tapahtunut. Uuvuksissa ja mielimasentuneena astui Juha tupaan. Olivat illallisella pitkän pöydän ääressä, iso joukkomiehia ja naisia. Oli omaa väkeä, oli vieraita. Söivät, maiskuttivat, siivosivat suustaan ruotiä koot etensä kalakeitosta. Kun kuulivat tapauksen, herkesivät hetkeksi syömästä. Vaikenivät, mutta jatkoivat taas. Niin kuin, mikä se oli? Ei mikään. Söivät, syötävönsä. Nousivat sitten vähissä erin sen mukaan kuin kukin oli saanut tarpeensa. Pistivät lusikkaansa seinä rakoo ja tulivat kättelemään. Nämä on niitä karjalanmiestän tekoset semmoset. Sanoi vanhin veli, röyhtäyttäi. Onhan ne niitä ennenkin tehneet, sanoi toinen. Onhan ne niitä ennenkin tehneet pahukset, virkkoi kolmas. Ja siinä alettiin turista, mitä oli ennen tapahtunut. Sota aikoina ja rauhankin aikana. Ne veivät niitä milloin akoikseen, milloin orjikseen, sinne hupenivat, eivät sieltä monet pääseet, ja lienävätka kaikki tahtoneetkaan. Paan onhan niitä ollut semmosiakin, jotka ovat siinä mielelläänkin jääneet. Oli pas ovella. Ei muuta, kun viskaa venheesensä ja potkasee venheen koskee, niin tietää hän sen, ettei siitä mikään hyppää pois. Reesta saattaa hypätä ja siinä kimpurroida, mutta hyppääpäs venheestä kuohuvassa koskessa. Vaan mitähän tuo menikään tuon jäljestä rantaan? Äitiä pakoo juoksi, kun se sitä heti tulennaltaan haukkui. Mitähän tuo nyt siitä niin paheni? sanoi Kenoka ola veljanainen, bankon luota. Maria ei siedä haukkumista. Tarvitsis joko nyt olla niin ylpeä itsestään, vaikka vanhempi ihminen vähän neuvoukin. Pääsi kai sen nyt sen haukkumisista, sanoi Juha. Siitä jatkui turina ja tarina, ja tapausta tarkastettiin puolelta ja toiseltakin. Mutta ei tapahtunut, eikä näyttänyt tulevankaan tapahtumaan se, mitä Juha kuitenkin oli odottanut. Että veljet syötyään kiireesti nousevat, vyöttäytyvät, ottavat pyssynsä ja kirveensä, ja lähtävät heti yötä myötän ja kiidätetään sanaa toisinkin taloihin. Et lähtenyt jälkeen? Minkä minä heille yksin, jos olisin tavoittanutkin? Tietypä se, ettei hän niille mitään yksin. Jo Juha kaikesta näki, ettei tule apua tästä talosta. Ei olla niinä miehinäkään, levolle laittautaa. Ei voinut sen enempää. Nouseja lähti. Minnekäs sinä menet? Kysyi vanhin veli. Kirkolle. Veli tuli jälleen, saavutti hänet rantatiellä. Tätä asiaa vartenko sinä kirkolle menet? Enpähän minä muutenkaan tämmösen asian aikana. Etpä et, taasit ajatella, että meiltä olisi lähdetty. Olenko pyytänyt? Et hän ole. Mitäs sitten puhut? Olisi hän ollut autettava. Sitä vartenkai kuitenkin tulit. Mä en ymmärrät hän itsekin, ettei yhden talon miehillä ole lähteminen. Kun ei käy, niin ei käy. On tässä kesäkiireetkin, kaskempaultat ja muut. Juha ei ollut aikannut sen enempää, mutta ei kuitenkaan muunut olla sanomatta. Ei ole katsottu kesäkiireitä, kun on karhu milloin karjassa liikkunut. On nyt kuitenkin eri asia karhun ajoa ja karjalan shemeikkain. Ja lehmästä on suurempi vahinko kuin ihmisestä. On vähemmästakin karjalaa käyty, vaan tiesin hän jo tullessanikin, ettei Mariolle täällä lampaan kaan arvoinen. Saati lehmän. Mieleen on vain teille, ettei suden suuhun joutui. Juha sysäsi venhensä vesille, istui airoilleen. Ja lähti. Hän souti niin, että kokka vaahtosi ja keltaisena mulahteli airon kuohu, niin kuin vihaisen häärän silmä, syvään painoa ja pitkään veti. Hän sittenkin Marjan pelastaa. Rovasti auttaa. Rovastilla, vanhalla miehellä, on itsellään nuori emäntä. Kuuluttaa kirkossa, ehkäpä panee kapulankin kiertämään. Saa miehen talosta liikkeelle vangittua vapauttamaan. Siinä se on mies. Siinä se on sittenkin mies toisen moinen kuin kukaan muu. On toki yksi hyvä mies maailmassa. Sekun auttaakin, niin ei tässä enää muiden apuja tarvita. Sekun ukko polkaisee jalallaan maahan, niin rientää miehiä hätää kuin tulipalolla. Oli aamupuoli yötä, kun Juha souti salmessa kahden suuren selän välissä. Hän nosti aironsa vedestä, lepäsi ja antoi virran viedä venhetta. Rovastilla on itsellään nuori emäntä. Otti sen samana vuonna, kuin me Marjan kanssa yhteen mentiin. Elää välitä siitä, mitä ihmiset sanovat. Ota sinä vain se, jota mielit. Elää katso köyhyytänsä. Nuoruus on parempi kuin rikkaus. Ja kun oli viikki nyt, tuli kättelemään. Onne olkoon teille, sanoi Marialle. Ja onne olkoon teille, sanoi minulle ja myhähteli. Muut nuoresta varoittivat. Elää, ota lasta! Rovasti toivotti onnea. Ja sen paremmin tiesi, koska oli itsekin nuoren ottanut. Tuossa niemässä oltiin yötä, ensimmäistä yötä vihkimisen jälkeen. Niin kuin äitinsä vieressä nukkui tyttö. Pääsi kaulassani. Nuoti on havuilla. Missä nyt lienee? Saattaa kyhettää puuhun sidottuna. Ei itke, mutta ajattelii. Tulee apuun juhaa. Tulee apuun juhaa, jahka joutuu. Minä tuleen. Minä tuleen. Panha rovasti meitä ottaa. Yön souti juhaa. Aamun aurinko pisti silmään. Veden kalvosta kimmeltaen, kun viimein pääsi pappila rantaan. Kila se vielä nukuttiin. Hän istahti aitan rappusille. Päivän ja kahden yö soutomisesta raukeana juhaa hetkeksi meni horroksiin. Kun siitä revähti ylös, lähti käyskelemään, ettei uudelleen nukkuisi. Tuli kirkolve, joka oli siinä lähellä. Se näytti luujalta ja tylylta. Ovet ja luukut kiinni, ikkunoissa kylmä ja välimpitämätön ilme, kuin bentovieraalla vastaan tulijalla. Ei mahra tulla apua täältäkään. Rovasti kyllä kutsuu miehet ympärilleen tähän sakastin rappujan eteen. Täältä juhalta vei susi hänen ainoansa. Ei kyl pitäisi lähteäksänne miehissä varasta takaa ajamaan. Eivät sanon sanakaan. Katselvät vain kalsein silmin. Mitä minusta, kun eivät kerran omat veljätkään? Mitä ne mariasta ei minusta? Moniko meidät tuntee? Mitä minä lähdin kään tänne? Mahdoin mennä sittenkin yksin. Ikkuna rasahti pappelassa ja lasi välähti aurinkossa. Rovasti oli nousut, avasi ovensä ja kutsui juhan sisään. Ja kun oli kuulut hänen kertomuksensa, niin kiivastui vanhus, pullistuivat silmänsä ja hän punastui paljasta päälaakeaan myötä. Edes takasin asteellessaan lyhyin askeliin. Kyllä pitääkin olla katalla. Tainen pelastaa hänet joutumasta rosvojen ryöstettäväksi, syöttää ja juottaa ja omassa aidassaan makuuttaa ja parhaana vieraana pitää. Ja tuo ystäväksi tekeytyy ja viepi parhaan, mitä toisella on. Hänen ainoansa, hänen nuoren vaimansa, hänen kaikkein rakkaimpansa. Kyynälle täyttivät tulemaan ja juhan kasvoja repi, mutta samalla oli naurattamaan asti iloista kuulla, kun rovasti näin puhui. Olisi se, olisi se rakas. Vaikka olisi taloni ennen tyhjentänyt tai poroksipannu. Ei kähneellä olisi ollut kotimaassaan heitä kuinka monta tahansa. Tulepas ja ryöstä. Väkisin vie toisen vaima, toisen vaiman. Jokainen nyt rajan takaiset taas rupeavat liikkumaan niin kuin ennen vain vuosina. Ei hän nyt enää kukaan voi olla varma, etteivät vie ketä hyvänsä, Marjasta tai Paimenesta. Täytyy kerrassaan kieltää meidänkin naisväkin menemästä Marjaan tai vesille lasten kanssa. Rovasti käävilli edes takaisin näin päivitelle ja hätäntyi yhä enemmän. Kohta se sen sanoo, ei tarvitse pyytäkseen ikään. Mutta rovasti vain jatkoi. Kyllä, se oli sille surkea tapaus, juhaparka. Rovasti mietti, katsoi juhan. Nyt sä sen sanoo. Vaan rovasti sanoikin. Vaan jospä se on jo päästä nyt sen pois. Sitten kun on, kun mitä, vapahti juhan. Rovasti väisti. Sanoi toista kuin mitä oli aikunut. Kun niin, kun Marja tekee tiukan. Olisi siinä tehtävän muidenkin tiukka, eikä vain Marjaan. Ei rovasti vieläkään ymmärtänyt. Sanoi vain, mitä juhaa tarkoittaa. Silloin juha melkein syöksi suustaan. Että pitääkö pitäjän miesten sallia, että ne täällä semmosia tekevät? Tarkoittaa, kun juhaa sotaa siitä on nostettava. Juhan näki heti rovasti kasvoista, ettei siitä sen enempää tulla. Ei, nyt sentään taidettane voida sotakaan semmosesta. Ei päi, ei päi. Ei, hyvää mies, ei toki sotaa. Sitäkö varten tulit? Oli ensin olevinaan se höperä aatois, että jospa rovasti hyvinkin paneja kapulan kiertämään, että mies talosta hetään, niin kuin sudenkin ajossa. Juhan koitti naurahtaa, mutta leuka värehti ja silmäkulmia repi. Ei, hyvää mies, en hän minä saata. Ei minun sovi mitenkään sitä, ollettikin, kun on käsky kuninkaalta, että pitää rajariitoja välttää, kun on rauha valtakuntien välillä. Niinpä niin. Sentäänen se ei käy, ei mitenkään minun puolestani. Ei päi, ei päi, ei päi, ei tullut apua täältäkään. Sitten ei sitä tule muualtakaan. Juhan täytti sanomaton, huikaisava murhe, niin kuin olisi tahtanut tainnoksiin uuvuttaa. Taisi käydä niin, ettei enää näe marjaa elävin silmin. Niinkö pitikin käydä? Sentähdenkö, että on pidettävä rauha valtakuntien välillä? Millanka niitä on ennen semmoisia kysytty? Ja kysyikö Karjala Rosvo? Ajattelin, että olisi tämä yhteyden asia koko pitäjän yhteyden. Kyllä, kyllä, mutta Juhan istui vielä siinä, vaikka olisikaa jo ollut lähdettävä. Ei puhuttu enää mitään. Rovasti istui tuolissaan ja katseli ulos. Sitten pitäneen minun lähteä sinne yksin, sanoi hän. Vaan jos sille tiellesi jäät, vaikka jäisinkin, mutta koettaa täytyy. Ei nyt sentään kannata panna henkeä ja hukkaa menemään. Jos en saa marjaa takasin, niin vaikka menkönkin. Onko niin rakas? Niin on rakas, Rovasti. Hänen silmänsä paloi. Syvä, sininen, laukkea silmän pohja paloi, hehkuen tuu heidän kulmian olla. Rovasti tietää sen, jos olisi itselleen niin käynyt. Rovasti heltyi. Kyllä, minä sen. Kyllähän. Olisin hän auttanut. Juhan saa uskoa, että olisin auttanut, jos olisin voinut. Mutta juhan ymmärtää, että esivallan käskyä vastaan ei voi asettua. Ei päi. Juhalle tuli kiire pois. Liikutusta on pakoon. Leukansen järinää salatakseen. Ei päi, ei päi. Hän uskoi sen, mitä Rovasti oli sanonut. Ei hän toki mitenkään, kun oli kieltokuninkaalta. Oli kai, oli kai. Mitäpä se olisi sitä muuten sanonut, jos ei olisi ollut? Juhan istui taas venhessään. Kokka-kotiakohti. Kirkkoja, pappila perän takana. Sattui hän kuitenkin somasti, että esivallan kieltojen piti osua juuri, kun veivät minulta Marian. Ei moista ole ennenkuultu. Ei näkynyt enää pappilaa. Kirkko oli jäänyt metsäntaa. Kova vastatuuli puhalssi Salmen suuhun suurelta selältä. Tullot natisi. Venheen kokka lotisi lainelta toiselle. Turha vaiva. Turha retki. Ajan hukka. Ei se ole sitä, ei ole semmosia käskyä ikäkieltoja. Ei vät väliitä, vaikee vät kehtaa sitä sanoa. Mitä ne marjasta? Ilkko vät mielissään, että niin kävi. Sepähän siitä viimein tuli. Jos olisi ollut rovasti nohma, tai vaikka vain emäntä kenen rikkaan, niin olisi jo puoli pitäjää suden ajossa. Mitä ne marjasta kukaan? Tois heimoisesta, mustaverisestä. Jos olisi jonkun toisen, eikä rajakorven juhan, väärä säären, jören, joka ei osaa mielitellä eikä kielitellä. Vaan minä en tarvitse heidän apujaan. Minä tuon hänet sieltä omin voimin. Minä tapan shemeikan. Minä väännän siltä niskat kuin lampalta, että kielen suustaan oksentaa. Minä katkon siltä koivet, ja näitä kerran rusahtaa. Ja venheen kokka säästi lain ei siin lokattaen. Tees se, tees se. Toinen meistä, hän tai minä. Ja sama se vaikka kumpikin. Ja sen marjaa elossa tapaa. Jos on hänelle minkä pahansa tehnyt. Ja soutaessaan oli Juha vähitellen selvillä siitä, mitä tekee. On ennenkin vainovuosina vankeina vietyen jälkiä seurattu, merkkiä mukaan, joita ovat saaneet tienvarteen jätetyiksi. On saattanut marjakin semmoiset jättää. Muutkin merkit, koska jo ennätti huivinsa rannalle jättää. Perillä väijyttiin ennen viikko kausia. Saatan hän sen minäkin tehdä. Talot tuleen pistettiin. Voin minäkin pistää. Kyllä marja arvaa, kuka sytytti. Kun Juha tuli kotiin, näki hän äidin jo asettuneen sinne emänäksi. Liikkuva marjan askareissa kuin omissaan. Ei se koettanut salatakkaan hyvää mieltään. Piika poikkelehti hätäissään sinne tänne vesissä silmin. Syytyvään vähän, nouti Juha aitasta pyssynsä ja muut metsämiehän taminensa tupaan ja alkoi laittaa niitä kuntoon. Sen tehtyään hän hakikäsinsä mäyränahkaisen repunsa ja ojensi sen äidilleen. Täytät tuo, niin paljon kuin mahtuu, poronkialta ja talkunan jauhoja. Lähekkö metsälle? En. Aattelin, kun noin varustelit. Kun aiti oli tuonut täytän repun, sanoi Juha, lähden tästä ja saatan ehkä viipyäkin. Olkaa tässä niin kauan. Tehkää kaisan kanssa työt ja minkä apua tarvin, että se ottakaa. Tuossa on eloaetan avain, hinkalossa on rukiita, millä palkan maksatte. Et hän vain lähtene sen jälkeen. Senkö? Sen jälkeen lähden. Yksinäsi? Yksinäni toinhän et kerron ennenkin. Et tainu saada toveria? Juha oli jo ripustunut repun olaalleen ja tarttunut pysynsä ja oli jo ovella menossa, kun äiti huusi hänen jälkeensä. Et hän täsiltä enää löydä, pääsi vain menetät. Omanipahan menetän, minkä menetän, mutta menee siinä silloin toisenkin pää. Äiti näki ja kuuli, että Juha oli sen päättänyt, eikä ollut pidätettävissä. Sille tielleen se jää, sen tähden, sen sikien, sen benakon. Nyt se menee, nyt se juoksee surman suuhun, nyt se menee. Menee vain! Huusi hän seuraten Juhaa porstuaan, jonka ovesta kaisa samalla livahti sisään. Kaisa, kuulikko? Se lähtee marjaa hakemaan. Menee vain, mutta et sinä sitä sieltä mukaasi saa, vaikka löytäisitkin. Mitä? Juha oli pysähtynyt porstuaan rappusille. Mitä sanoit? ahdisti Juhaa lähemmäksi astuen. Äläkää, emäntä, sanoi kaisa silmänsä peittäen. Ei tule kutsuen kylältä kiimainen narttu. Voi voi teitä, emäntä, vaikeroi kaisa. Mielellään meni, huusi emäntä yhä enemmän raivostuen. Syliin se heittäisi. Se on valhe. Kaisa näki, kysy siltä. Ja nauruun remähtäen peräytyi emäntä takaisin tupaan. Piika oli lyykähtänyt lattialle. Mitä sinä näit? tiukkasin Juhaa, häntä hartioista ravistain. En minä mitään nähnyt. Ta samassa hän pillahti itkemään. Sanoo mitään näit. Piika ei kuin itki. Juha syöksui tupaan. Mitä se on nähnyt? Sen näki, että venhe viilettää alas ja pyöräyttää poukamaan, Maria rantaa myöten jäljessä juokseen huivia heiluttaen kuin pysähdyttäkseen. Siitä maihin laskee ja sylin se levittää, ja Maria siihen heitäkset. Nakkaa sen venheen pohjaa ja itse hyppää perään niin mennään, eikä huudakkaa Marjasi. Sen huutaa, jota väkisin viedään. Sen valehtelet, huohotti Juhaa. Kysy itseltään. Tule sanomaan, kaisa valehtelenko? Tyttei tullut, eikä vastannut. Kuului vain itku ja voihkiminen porstua nurkasta. Se ei valehdelut. Ei valehtele se, joka itkee. Äiti seisoi karsinnassa puolittain selin. Kasvot olan yli ilkkuen Juha kädet riipuksissa, hiukan eteenpäin kumarassa. Meni mielellään ja jouti mennäkki. Mutta silloin karkasi verijuhan päähen. Oli survehakkorilattijalla. Hän tempaisi sen sarvesta kuin tuopin, peräytti päänsä ympäri ja iski äitinsä eteen niin, että siltapalkki murtui. Sen valehtelet! Se syöksui mölähtäen ulos. Äiti oli siunaten lyykähtänyt penkille. Piika oli painut tupaan, Juhan karatessa ohi porstuen läpi. Ei kähän siltä nyt lähtenyt halua. Siihenpä hän asetkin jäivät. Poi teitä, minkä teitte? Vaikeroi Piika. Tällä olisi ollut, jos Puukon sydänalaansa iskitte. Lähti siltä nyt halua. Luvan neljä loppu. Lukiana Paul Brown.