 Selv en set skal jeg på sikkerhedspæd. Der skal jeg på selve, der skal jeg på selve respekt. Selv en set skal jeg på selve, der skal jeg på selve, der skal jeg på selve respekt. Universitetet er ikke fyldt med renkarnationer og egenstejner brandes. Det er fyldt med mennesker, der er behov for at stille spørgsmål og finde svaret. Der er ikke noget fine end det menneske der svaret, det ved jeg ikke. Når det ikke ved, beskaber den angst for at sige noget af disse ord. Fordi vi tror andre kigger på os som nogen, der er uvidende og der for svag. Styrken ligger i et tur at gå for os og sige hvad man ikke forstår eller ikke ved. Og så hvad i stand til at følge op på det og sige, forstår du dig? Når du forstår det heller ikke, dem skal vi så ikke prøve sammen at komme til at forstå det. Universitetet er en væg, du spiller op imod. Det er en modstand, du skal forholde dig til. Det er en modstand, du skal lære at else. Professorer, lektorer og forelæser, de ræver egentlig stykker og udstiller ens uvidende. Og på den vis hjælp de os til at søge selvensæt. Selvensægt, der skaber selve at kæmpe sig, der skaber selv at være, der skaber selv respekt. Alle fester, man bare smader rundt på kollegier og barer, det var fantastisk. Der skal køse sig, der skal rope sig og du skal stå på de senere natte timer og grader tvivl. Du skal udtrykke din hum og du skal kring dig selv ud. For det, der sker for de fleste i voksenlivet er, at vi lige så stille begynder og snør os til. Forhåbentlig snør vi os til velvidende, hvem vi er. Og netop derfor er det fineste, du kan få med for universitetet ikke dit kandidbelis, men det er, at du ved, hvem du er. Hvad eneste dag i resten af dit liv har du som dit fineste formål netop at vide, hvem du er. De lærer det jeg på Aarhus Universitet. Jeg hedder Morten Albe. Her kommer Jaffra.