 Ærede minister, kære elegester, lidt utraditionelt ved at sætte rammerne for denne tale med gammel citat af Steve Jobs. Here's to the crazy ones. The misfits, the rebels, the troublemakers, the round pegs in the square holes. The ones who see things differently. They are not fond of rules. You can quote them, glorify them, vilify them. But the only thing you can't do is ignore them, because they change things. They push the human race forward. And while some may see crazy, we see genius. Because the ones who are crazy enough to think they can change the world are the ones who do. Med sine 91 år indtager Aarhus Universitet, både som forskning, men især deltid som uddannelsesinsolution, en vigtig rolle i at skabe disse skør, opbrøske og rebelliske mennesker, eller i hvert fald som minimum sætte rammerne til dem. Vi lever i et land med reelt kun et rådstoff. Fedt. Men hellervis det er fedt placeret øverspå os alle i form af vores hjernen. Nåvis nok har vi vinden til tider meget af den, men vi proviterer egentlig kun af den, grunden den liden, der ligger i vores hjernet. Og ligesom alle andre rådstoffer her på jorden, så skal også hjernen bearbejdes for at nå sin sanne væddi. Men modsat kuld og ulle, så er det ikke hård industri, der skal til. Nej, tvært imod hjernen den skal kildes, den skal stimuleres. Ja, den skal generelt respekteres for det den er. Den skal stimuleres så den vokser og så mærkelig i tanker vokser i den. Men hvordan får vi den til at vokse? Først og fremmest kræver det plads. Det kræver plads til at være anderledes. Det kræver plads til at gøre nyt, og det kræver plads til at fejle i processen. Jeg er et næsten lille klicé, orespråsier. Du lærer ikke, at dine sikserer, men er dine fejle. Derfor er pladsen til at fejle måske også den vigtigste af de tre førnævnte. For det er når det bliver akseptabelt at fejle, ikke at gå den lige vej, ikke at gøre det på normeret tid. Og så er det også som sidemanden. Ja, der opstår mulighederne for, at vi kan lære, og det er uaktet om det er gennem succén eller det er nogen, vi kalder fieskone. Og det kan være mange steder. Det kan være fejl i dine studier. Det kan være fejl i vej du går. Der er masser af steder, hvor man tænker, at det kan gå galt. For mig startede den galtet vej nok én i før, men er ligevel først rigtig i januar 2016, så jeg startede på medicinsk studiet på Aarhus Universitet. En drømuddannelse for mange. Det samme tænkte jeg dig selv. Årne, jeg havde sagt, jeg skulle læse til læge, kunne ikke tælles på en hånd. Men som tiden gik, begyndte jeg at bruge mere tid på at studere nye uddannelser på uddannelseskejden.dk, i stedet for pensumlisten til den markoskopiske examen, der ventede for og ude. Ja, det stod jo nok klart, at jeg ikke var havnen på den ellers så berømte rettehylø. Men jeg havde jo så helvig sprugt min læsefæg på, og kiggede på andre uddannelser i stedet for pensumliste, så der var en plan. Jeg skiftede til diplomingenør i maskinteknik, hvor man stadig finder mig den dag i dag i gang med mit 5. semester. Og selvom jeg dengang i 2017 tænkte, det var et nederlag. Uddannelsen jeg havde talet om i så mange år var ikke den rette. Ja, så var den beslutning om at skifte den helt rigtige. For dengang studer jeg på en vej, jeg egentlig ikke bryder mig om, men der var et klart mål, jeg skulle blive læge. Der står jeg i dag på en vej, jeg synes rigtig godt om, men jeg har ingen idé om, hvor den skal føre hen. Men om ikke anden har i hvert fald ført mig til denne tale i dag. Så hvor jeg før dukket op, fordi der var en pensumliste, dukker jeg i dag op, fordi jeg er nysgær i, fordi jeg har lyst, og fordi jeg er klar til at blive forundret. Og det skal ikke lyde som om, at min beslutning om at læse medicin var en fejl. Jeg elskede det ene år, jeg hedder. Og det lært mig mindst lige så meget om mig selv. Ved at droppe ud, gå væk for den vej, der en var planlagt. Så i uden for de rammer, jeg havde sat for mig selv, men derudover lært dem også meget om, at de forventninger, man tror folk har til en, jo nok egentlig ikke er så store, så du kan nemt gå uden for disse vej. Og når jeg står her i dag og siger tilbage på mit valg om at starte medicin, så er der jo nok primære en årsage, jeg hedder fortravelt. Fortravelt med at komme videre, fortravelt med at jeg skulle blive til noget. Ja, fortravelt med at jeg egentlig ikke bare måtte gå i stå. Men havde jeg dengang stoppet op, mærket efter i mig selv? Ja, så kunne jeg jo nok godt se, der skulle være lidt mere matematik og fysik. Der skulle være nogle ting, man godt måtte pille lidt ved, og tingene må nok også gerne gå i stykker. Og det ser de ikke så godt på i medicinsk verden. Så når jeg står her i dag i de gule murre, så kan jeg også have en drøm om et utopisk universitet. Jeg er nogle, som kalder mig ungernaiv, men jeg vil skifte gule, så flotte murstene ud med to lavet af lyst og tid. Mit utopisk universitet er et universitet, hvor der er tid til, at de studerende ikke skal bekymre sig om karakterer. Så de derfor ikke dukker op for pensumlæster, men fordi vi har en stagslig institution, hvor vi er så privilegeret, at vi kan blive forundret helt gratis på daglig basis. Hvor vi kan få lov til at komme og blive klåre, og vi kan få lov til at hjælpe med at generere viden til vores samfund. Og det bliver derfor heller ikke fluebenene på pensumlisten, der afgørende for, hvornår den studerende er færdig. Men hvornår den studerende føler, at nu går der simpelthen for lang tid mellem, at denne bliver forundret. Fordi derfor er det enkle individ ansvaret for selv at søge videre. Og det stiller en spørgsmål, og det er et spørgsmål om, hvilke forpligtile, så vi så sætter til os selv. Men det er ikke så langt væk, at vi skal huske og kigge på de forpligtile, så vi sætter over for os selv. Fordi husker vi, og trække været, stoppe op, mærke efter i os selv. Nogle gange tage tingene i det tempo, vi selv havde planlagt, eller nødvendigvis ikke havde planlagt det i. Ja, så hjælper vi med at sætte rammerne for at kunne blive et skørt menneske. Og det var hele premissen. Min navn, Alasse Louis-Svensen, får man forrådet for ingen snørsterende. Tak for, jeg så mærkes med.