 Den 9. november 1989 sluttede en epokke i historien. Berlinmordens fald blev det tydelige symbol på, at den kolde krig var forbi. Men knap havde den sidste betonkloss fra muren Ramt Jorden før en ny kamp begyndte. Kampen om historien. Hvem havde haft ret og hvem tog fejl? Hvem forsvarede og hvem svigtede demokratiet og nationen? En hver, der har fulgt den danske debat om den kolde krig, vil jeg lagt mærke til, at den er usøvanlig ophedet. Beskyldninger om demokratibilindighed, historiemæsbrug, moralsk svigt og landsforrederi, fyrer fra højre og venstre. Men kampen om den kolde krig handler ikke bare om fortiden. Den handler lige så høj grad om nutiden om fremtiden. Borgerlige politiker har en interesse i at fremstille socialhumortiden, de retikale og venstrefløjne, som passive og uansvarlige medløber, der ydmygt tilpasser sig den nærmeste stormagt, eller måske lige frem lær sig forføre af en totalitær ideologi. Konsekvensen er naturligvis, at man ikke kan overleve dem magten i dag. Omvendt har Centrum Venstrepartierne en interesse i at rense sig for beskyldningerne om at være gået for vidt og til gengæld fremstille de borgerlige som nogle overelede og fanatiske koldkrigere. I den politik og kulturkamp af historie og ikke mindst koldkrigshistoriker blev det vigtige brækker. Siden mæthald Fømserne, er politikerne nemlig begyndt at bage historiker om at forske i bestemte kontroversielle emner fra den koldkrig. Det er sket på statslige særbevillinger, og der er indtil videre blevet kanaliseret mere end 100 millioner skattekroner end i koldkrigsforskningen på den her måde. Spørgsmålet er, om politikere har brugt historikere til at ride deres egne politiske kæpheste og i så fall med hvilke konsekvenser for forskningen og den politiske debatt. Den første undersøgelse, der blev bestilt fra politisk hold i 1995, handlede om tulebasen, og amerikanernes opbevaring af atomvurben der, med udgangspunkt i den ulykke der skete i 1968, hvor et atombevæbnet bombefly styrte ned over Inlands isen. Det var mest venstrefløjen, der havde en interesse i at få lavet en undersøgelse om tulebasen, men undersøgelsen blev vedtaget med komfortabel flertal i folketinget. Den næste undersøgelse, damerud, var mere kontroligel. Den handlede om politiets efterretningsdienstes overvågning af venstrefløjen under den kolde krig. Petkommissionen blev vedtaget i 1999, men uden stemmer fra de borgerlige partier. De var nemlig utifredse med, at det blandt andet skulle vurderes, om Pet havde overtrott gældne regler og retningslinjer. Så året efter i år 2000, sendte partilederne fra de borgerlige partier det brev især bag mig, til den socialdemokratiske statsminister Poglio Brasmussen. Her i opfordret de statsministeren til at tage initiativ til en ny koldkrigsundersøgelse. Den skulle dels undersøge den yder- og trussel mod Danmark fra Varsjævepakken og dels den ændre trussel fra danske kommunister og medeløber. Det var dog kun den første del, den yder- og trussel, som statsministeren kunne gå med til. Men året efter, der skiftede regeringsmakten. Og det nye statsminister, Anders Fog Brasmussen, fra venstre, lanserede en kulturkamp. Nu skulle der gøres op med socialdemokratisk velfærds for mynderi og kulturradikal vandirelativisme. Og som led i kulturkampen, besluttede han at udvide den i gangværende undersøgelse. Nu skulle den ændre trussel med i billedet. Og ikke nok med det. Der skulle også fokus på meningsstandelse og inspiration udefra og fokus på den sene kolde krig. Her med var der lagt op til et opgør med den måske mest omstridte periode i dansk koldkrigshistorie, nemlig det, vi kalder fodnuttepolitikken. Fodnuttepolitik er betegnelsen for en sær en parlamentarisk praksis i dansk sikkerhedspolitik fra 1982 til 1988. Her tvang et alternativt flertal bestående af socialdemokratiet, de retikale og venstrefløjene den borgerlige regering til mod sin vilje at tage en række forbehold i NATO, særligt vedrørende kærnevåbenpolitikken. Det er kontroversialt, fordi der indtil 1982 havde været bredt konsensus om sikkerhedspolitikken. Men under Ango Jørgensen og Sven Augens ledelse blev socialdemokratiet mere og mere kritisk over for NATO. Debatten har derfor siden raset, var fodnutterne et udtryk for en legitim bekymring for oprustningen? Var det tilpassning til Soviet Unionen? Eller havde socialdemokraterne måske fået for meget vodka og caviar med agenter fra KGB? Den varme kartoffel havned nu hos forskerne, som jo allerede var i gang med undersøgelsen om den ydertrusle. Nu skulle de også undersøge den ændrettrusle. I 2005 leverede de deres redegørelse og venstrefløjene årede lettet op, mens den borgerlige regering blev fælt skuffet. Der fald ingen moralsdom over de røde lejesvædende og hver en nu vigtige dele af fodnutterpolitikken blev i hvert fald delvis forklaret som en forstårlig, men måske ikke særlig elegant, respons på en farlig amerikansk oprustningsstrategi. I middeltid så havde regeringens støtteparti, dansk folkeparti, med politikerne Jesper Langballe og Søj Omkravup i Spidsen aldrig haft tillid til, at netop de her forskere ville leve en brugbar redegørelse. Så derfor havde de faktisk allerede indrede redegørelsen var færdig, fået regeringens tillsavn til, der kunne bevilges mere koldkrigsforskning, hvis der er overbrug for det og det var der jo så. Så på finansloven for 2006 der afsatte man helt 10 millioner kroner til et nyt center for koldkrigsforskning. De skulle blandt andet forsk i meningsdannelse og inspiration ude fra. Centerede leverede sin redegørelse i 2014 og den her gang blev den borgerlig regering tillid. Det vremlede med medeløber og nyttige idioter. I de sidste 10-15 år af dansk koldkrigsforskning på den her måde blev en del af både kulturkampen og den aktuelle partipolitiske konkurrence. Skiftende folketingsflertal har bestilt historiske redegørelser og kunne man ikke lide resultaterne kunne man altid bestil en ny. Samtidig må man sige, at det har åbnet op for nye koldkrigsmiljøer, det har tilført masser af penge til koldkrigsforskningen og det har åbnet op for arkiver som vi hed til ikke haft adgang til. Til gengæld er der god grund til at sætte spørgsmålstegn ved om den her type undersøgelser egentlig er nogen god løsning på de kontroversielle politiske spørgsmål. Dels fordi historiker selv giver de klokke klare konflusioner eller moraliske vurderinger som jo i virkeligheden af det politikerne efterspørger. Og dels fordi at undersøgelsernes ophav altid gør, at resultaterne vækker afviset som netop politiske. Og derfor er der også på det principielle plan en farlig tendens i at bestille den historiske sandhed fra politisk hold fordi det underminerer grænsen mellem videnskab og politik som i forvejen er tynd.