 Jeg er hjertelig velkommen alle sammen til Aarhusfest på Aarhus Universitet. Dejligt, at så mange har lyst til at være sammen med os i dag. Og en særlig velkomst til vores nye, helt nye, men næsten nye uddannelses og forskningsminister. Anna Halsbro Jørgensen, jeg så dig på færgen med dine to meget små børn. Og vel du på vej til Partikongress, og det var så den weekend. Vi er meget, meget glad for, at du har prøvet til at være her, og også vil sige ord til os senere. Og så håber vi jo, at det ikke er sidste gang, vi ser dig. Altså, vi kunne godt bruge og se den samme minister, så den bare mere end et enkelt år i træk. Det er så ikke helt ligegyldigt, hvad politik du har tænkt at føre, men er lige vel hjertelig velkommen. Kænner I det? Kænner I fornemmelsen af, når pendule begynder at svinge tilbage? Er det ikke som om, vi ser begyndelsen på et værdimæssigt opbrud? Fra maj, maj, maj og fokus på det kortsigtede afkast og målbare nytte værdi til noget? Ja, noget andet. Er det ikke som om mennesker, ikke menneske mange unge mennesker, søger efter noget andet og mere? Og i stigende grader tager afstand fra den overfladeske og stressende jakt på materielle goder. Er det ikke som om flere nokser mulighederne i teknologien og digitaliseringen? Men også i stigende grader stiller kritiske spørgsmål til, hvad de teknologiske fremskridt og hastighed egentlig gør ved os, gør ved vores samfund og sidste ende gør ved vores demokrati. Og måske også klimakrisen og bæredygtighedsudfordringerne understreger denne her fornemmelser af, at vi trænger til igen at fokusere på andet end det materielle. Ligesom vi har brug for at kunne sætte vores egen eksistens ind i en større sammenhæng. Hvis jeg nu har ret i, at et paradigmeskift er på vej, så der igen bliver budd efter dem, der kan skabe perspektiv og give dybde og som modvæg til det overfladeske. Og dem, som beskæftiger sig med de store spørgsmål om, hvem vi er, hvor vi kommer fra og hvad der egentlig er mening med det hele, så er der jo mere end nogen sinne brug for stærke universiteter. Det er måske som om sektoren i kampen for at få budgetterne til at balansere og kolonerne til at stemme, måske ikke har haft ord nok til at se det store billede end sige stille de store spørgsmål. Altså, der er jo ikke meget om over en fremdrifts reform. Jeg tror, at vi altid skal besænde os på betydninger også af det, der ikke kan måles og vejs. Og misforstå mig nu ikke. Det handler selvfølgelig ikke om, at universiteterne ikke skal drives effektivt. Det bestreber vi os på, hvad i vi eneste dag. Men tænk, hvis der blev overskudt til at skabe en klare arbejdstilling, hvem gør best hvad, kunne vi måske også hurtigere nå frem til de ekselente, hvis vi har arbejdet mere sammen på tværs af faggrænser, ja, måske endda på tværs af institutioner. Var det måske tid at definere et par store mål? For eksempel et par spødspædsprojekter, det kunne være inden for klima- og bæredygtighed, men hvor vil vi ligesom pulge vores samfunds samlede krafter? Hvor vil vi ligesom på den måde kunne bringe det danske samfund til nogle hurtigere, kloere og smartere løsninger, på sådan noget frem til de ambitiøse mål, der har sat? Et sted at starte, det kunne jo være at give universiteterne en rame, de kan regne med, mere end sådan et enkelt finansår frem i tiden. Det er jo den slags man kan som minister, hvis man ikke kun er sådan visiting fellow et enkelt semester eller to. Da jeg begyndte på universitetet, i universitetsmaksismens storhedstid, der lødde par rolen, at man skulle forske for folket ikke for profiten. 20 år efter, der skulle vi så fra forskning til fakturer med andre ord, pendulet svinget på 20 år, sådan fra den ene yderlighed til den anden. I nogle år har der så nu været berejdet fokus på, at vi i Danmark havde brug for flere naturvindskabelige kandidater, flere ingenjøer, flere, der uddannelser indenfor områder, hvor det er umiddelbart at til at få øje på erhvervslivets og jobmarkedets behov. Fint nok, og AU leverer på efterspørgsen blandt andet med ingenjøersatsningen og IT-satsningen. Og vi bruger i disse år rigtig mange kræfter på at være dygtige og til at række ud til det omgivende samfundet, og også række ud til afhvervslivet og andre avtager. Det er alt sammen vigtigt, veltivigt faktisk, men måske er det også tid at sætte mere fokus på, hvad universiteterne også er leveringsstykte i, ond for eksempel dannelser. Men et er at frembringe viden. Noget andet er at bringe viden i spil. Jeg ser fornyeligt på et andet universitet med nogle professorer, der forsker i forskellige aspekter af klima- og omstilling. Og de har kendt det meget åbent, at de indenvid om de politiske processer. De har en masse viden, som kunne give et bedre beslutningsgrundlag, vel at mærke, hvis de der trafer beslutningerne kendte til den viden, men de gør det bare ikke. Hvordan sikrer man det, at viden er publiceret i et fint tidskrift, det tæller i de internationale rankings, og det er jo super godt, men det giver jo ikke nødvendigvis impact samfundsmæssigt. Så hvordan bliver vi dygtige at til at bringe viden i spil? Skal der må være et medlemlede, der kan oversætte forskningen, når man kan se, at samfundet eller hvervslivet kunne have brug for input, der findes på forskningens hylder eller, ja altså tit, så ved beslutningstere jo ikke, hvad de ikke ved. Nogen vil mene, det er rigtig tit, men det gælder jo for os all sammen, vi ved ikke, hvad vi ikke ved. Men der skal jo tog til videns udveksling, en modtager og en afsender. Hvordan får vi givet det prioritet? Hvordan får vi gjort det meriterende, uden at det ender med pop og uholdbare stramninger? På bestyrelsenens ordentligere strategissemennar i juni, der drøftede vi netop det her spørgsmål. Vi drøftede hvordan osmæssitet kunne gøre sit bidrag til samfundet mere synligt. Og ja, okay, jeg skatter lige lov for, at vi har været synlige på det seneste. Det var så ikke lige helt på den måde, vi havde tænkt. Og lad mig bare sige det højt og tydeligt. Som bestyrelsesformand vil jeg gerne kvite og få universitetsledelsens resolute håndtering af den såkaldte kødsag. Det er aldrig sjovt om at drage alvorlige konsekvenser i fuld offentlighed, men universitetsledelsen havde ikke andet valg. For sagen er alvorlig, fordi forstingsfriheden, universitets integritet og trovertighed forstingsfriheden, det er det dyrebarste, vi har. Og det er sådan set det, der i sidste ende adskiller os fra et konsulent hus. Og ja, jeg ved godt at nogen af bange for, at der i stigende grad kommer private penge ind på universiteterne. Men det er bare altså ikke i sig selv hver problem. Ligesom hver eneste forskere på universitetet skal kende grænsen, så skal vores samarbejdspartner også både kende og respektere den. Nej, problemet opstår, hvis balansen skriver. Det er jo super, at for eksempel fondene støtter og støtter markant og stor tak for det. Men det durer ikke, hvis penge fra fonte, fra EU, fra hvervslivet bruges som undskyldning for at skære ned på de offentlige bevillinger til forskningen. Fordi så risikerer balansen og tippe, og så bliver det jo gjort også et nullsomspil, fremfor noget, der samlet skulle gøre os klogere og dygtige. I den forbindelse vil jeg gerne benytte lejleren til at quitere for, at regeringen har aflyst konkurrenceudsættelsen af myndighedsbetjeningen. Ikke fordi vi er ikke toller konkurrence, men fordi forskning, solid forskning tager tid. Data-serier tager tid. Viden går dybere, når man ikke med korte budgethøjseunder. Man skal også kunne fremkomme med besværlige viden uden frygt for, at opgaven forsvinder imorgen. På Aarhus Universitet bidrager vi gerne til at løse samfundets udfordringer. Som nævnt gælder det i høj grad også klimaudfordringerne og opgaven med at leve op til verdensmålene. Man kan simpelthen ikke løse disse enorme og komplekse udfordringer uden forskernes aktive bidrag. Men når vi på Aarhus i år har sat et stort arbejde i gang, der inddrager utrolig mange mennesker på universitetet for at få formuleret en markant bæredygtighedstrategi, så handler det også om, hvordan vi selv indrætter os som universitet. Vores største bidrag sker naturligvis gennem vores forskning og den vidende og de løsninger, vi kan stille til rådighed, det er der ikke tvivl om. Men hvordan gør vi vores egen daglige praksis klimavenligt? Hvordan bruger vi for eksempel energi og ressourcer? Hvordan transporterer vi os? Og skal læseplanerne justeres, så man ikke kan blive kandidat fra Aarhus Universitet uden et vestniveau af Grøn Danneelse? Når meget se hører en vestfondamentale viden om bæredygtighed og klima simpelthen med til at være danne menneske i det 21. århundret, og må således også være en del af et moderne universitets DNA. Som det fremgår, det er der rigtig meget, der er. Universitetet er en levende og dynamisk organisme, uden hvilken det danske samfund ville være fattigere. Fællesskabet har rigtig meget gavn af det, der foregår her. Og jeg kan i hvert fald sige, at vi vil til stedet gøre, hvad vi kan for at gøre dette positiv bidrag endnu større og endnu mere synligt. Og det er jeg sikker på også at vi vil være tydeligt, når den næste taler nu taler, og det er Brian Bicknilsen. Endnu en gang, hjertelig velkommen alle sammen.