 Vaig estudiar dret a la Universitat Pumpeu-Fabra, vam començar l'any 1990 fins al 1994, i en aquell moment la facultat estava ubicada al carrer Balmes en Rosselló. No és que tingués molt clar realment que volia fer aquesta sortida professional, tenia dubtes, però estava entre el dret, l'economia, i a casa una mica el meu pare també era jurista, i al final em vaig de cantar per aquests estudis. Jo sóc Xavier, també marit de la Tais, i vam començar junts a la primera promoció de la Pumpeu, el que m'has dit en l'any 90. En aquest cas jo vaig estudiar economia. Es deia de fet i es senciat en ciències econòmiques i empresariales, i després no recordo si era la segona, que havies d'escollir entre macro i micro. Però sempre m'heu de mostrar-me molts generalistes, molts generals, en els quals no et permetien tampoc incidir gaire en què era l'estudi que estaves fent, sinó que sempre era gran estreig el que estudiaves. Jo vaig començar aquí a la Pumpeu el 2018, i vaig començar ciències empresariales i management, i jo crec principalment que vaig escollir aquesta carrera, perquè estava bastant convençuda que jo volia seguir centrant al món de la empresa, no tenia molt clar si economia seria el que jo volia fer realment, i com que no ho tenia molt clar, vaig veure que la Pumpeu faria aquesta carrera, sense ciències empresariales. Aquestes llostres no em sembla molt bona opció, perquè toques una mica part d'economia sense entrar-hi molt en detall, i toques molt més la part de l'empresa, la part humana de les organitzacions, que suposo que és el que més m'agrada, i més m'agrada durant la carrera. Després de la trajectòria professional que he tingut, i de més, crec que ha estat un encert aquest nou pla d'estudis que s'ha començat a fer, després d'intentant reduir aquests graus, i no tractar amb una matèria, amb una manera tendència i tan generalista, sinó d'incidir més amb aquelles necessitats concretes, que necessita avui dia la preparació en l'economia, en l'empresa, etcètera. Jo, de fet, estic molt a favor d'aquesta especialització, però també crec que causa una mica de controversia, perquè quan tu acabes l'escola i comences la carrera, quan comences la universitat que tens al voltant de 17, 18, 19 anys, i que justament surts del Batxerat o d'un grau superior, o el que hagis fet, i de repèn has d'escollir carrera, que aquí també causa una mica de controversia, perquè és com realment no es cuyeixes una carrera que saps què t'agradarà, perquè saps que aquella carrera específicament t'agradarà, sinó que pel poc que coneixes d'aquesta carrera confies en què et pot arribar a agradar. I llavors jo crec que l'especialització és molt bona i que t'ofereix moltes oportunitats, perquè realment el ventall de possibilitats és molt gran, però també es fa una mica més difícil escollir d'alguna manera, fins a quin punt et vols especialitzar en això en concret. Jo en el meu cas vaig decidir-me de forma molt clara per la Pompeu. Era la meva primera opció. A nivell de mitjans de comunicació se n'havia parlat molt a la premsa, que era la primera universitat pública catalana, que es faria una inversió molt forta, molt potent, que vindrien els millors professors de universitat que teníem, i hi havia també la novetat, que seria el primer any, que en aquest moment es deien les censatures, els graus actuals, que les censatures, en lloc de tenir 5 anys de formació, passarien a tenir-ne 4. Això també em va semblar una qüestió molt interessant, i ens havien comentat que seria com familiar. Vull dir que els grups serien reduïts, que els companys i els professors es conèixerien, hi hauria una relació molt propera. Per exemple, jo la vaig triar, principalment, perquè recordo que nosaltres sempre aneu parlant molt de la Pompeu i jo sé que dia d'avui ho sentim súper orgullós de la Pompeu, i en seguiu presumint molt. Jo sé que és veritat que ser una universitat pública sempre ha estat dintre de les meves prioritats, i també sobretot pel fet que no és una universitat que queda prop de casa, però sé que em pot garantitzar un molt bon futur i que em pot obrir moltes portes, perquè si veig ser el que vosaltres teniau, a la universitat, unes poques parades de metro, d'allà d'on viviu, a mi em queda molt lluny, i per mi va ser també un factor tan incontro. Això que he comentat és important, perquè nosaltres quan la vam triar en el seu moment, també era parlar amb d'una universitat pública i de qualitat, i per això després el canvi, que nosaltres vam fer uns 160 de dret i 160 d'econòmica, si no recordo malament. D'en dues classes. O sigui que és veritat que era el meu cas, jo crec que empresarials eren molt voltant dones 100 persones, i després ara que han començat amb la metodologia dels seminaris i de més que som unes 20, 25 persones per classe, això ha canviat bastant. Quan vaig començar a la Pumpeu, ja em vaig trobar el primer dia que m'estaven passant llista a classe, i dic, però què ha passat aquí? I de repente va ser com una sensació de dir, aquí tornem realment amb una escolarització molt propera, molt propera, no? Clases matitarda, te'n recordes? Què deien, però com que matitarda, no? Quan la universitat ho és el matí, ho és a la tarda, no? I el famós bar de la universitat, però un campus amb Jesper i el bar, i bueno, i el bar què? Tenia el bar de la Pumpeu de Valmer Rosselló, que hi ha 4 metres quadrats, amb una màquina dispensadora de cafè. No, el bar d'aquí val la pena, aquest sí que val la pena. Però el de passallista encara, encara dia d'avui en els seminaris, a tots els seminaris es revisa l'assistència, de fet alguns professors inclús a classe, encara dia d'avui també ho fan, i sobretot durant la quarantena, aquest sí que s'assegura que estiguessin tots allà. Jo també crec que aquí entra un paper molt important, que és el dels professors, que jo crec que després es cuís la carrera que es cuís, si tens un bon professor, un bon docent, que realment s'hi involucra i es compromet amb la signatures que està impartint, pot fer que qualsevol estudiant realment se senti més motivat i que tingui ganes i interès en aprendre sobre temes que fins i a vos desconeixia. També recordo quan vam començar a estudiar, jo que has comentat abans del nou pla, et permetia tenir una serie de signatures troncals i després una subtativa, no recordo ara com a lliure l'acció, no recordo com es deia. També t'obria força el ventall de coses que deies, bueno, mira, estic estudiant això, però és que, a més, en el nostre cas, que començàvem, podies escollir entre signatures d'economia o de dret. Jo ens en coneixo una mica gràcies a això. Sí, és veritat, és veritat. Perquè clar, va coincidir que algunes de signatures van cursar-la junts. Però van cursar-la junts, i a la vegada teníem amics i amics comuns. Perquè ara en tinc entès que et permet no només fer les de la teva carrera, sinó també agafar signatures subtatives d'altres carreres que dius, hostes, jo recordo aquest últim any a quart que he compartit signatures amb gent de AD, amb gent de IB, amb gent de tot arreu, i de molts estudiants internacionals que també han vingut les seves respectives carreres, les seves universitats, i molt diferents de les que jo estic aquí. M'he dut a també era l'altre. Vam crear les primeres pompeufarres, cosa que no existia, clar. I que segueixen, i segueixen. Teníem un comitè de festa, que van començar a crear aquestes primeres festes i tal, i algú se li va acudir, no sé qui, dius, pompeufarres, i mira, tot el que eren. Bueno, tu ja era aquell moment, ja. El teu pare era de l'Agat, eh? Sí, sí, i després... del consell de l'estudiant. I també vam fer la primera representació de la universitat als jocs universitaris, i deia, doncs no tenim equips de... ni de tenis, ni de tenis taules, ni de latisme, ni de tal. I deia, doncs anem de representació, fa uns quants i ens anàvem a... I a dia d'avui segueixes corrent la unirran amb la samarreta de la pompeu. Exacte, sí, sí. Que vam crear. Estava tot per fer, és veritat. Jo crec realment que tots els que sortim de la universitat, tots els que sortim de la pompeu, i ja no només en quan el coneixement adquirit durant aquests quatre anys, o sigui que els que hagi durat la carrera, sinó també perquè crec que a dia d'avui moltes empreses el que busquen és més enllà del coneixement la capacitat d'aprenentatge de la persona. És a dir, que si una persona, doncs que tingui una visió global, una visió crítica, que tingui una capacitat d'adaptació, doncs que si una persona que li agraïi treballar amb equip. Bueno, no sé, certes habilitats, que al final és el que els fa humans, no? La pompeu ho potencià molt, ja sigui amb la metodologia així més interactiva dels seminaris, o fem presentacions a classe, o fem treballes en grup. I, per tant, jo crec que aviam a l'acaba de la carrera les oportunitats i són, i que qualsevol de nosaltres té les eines, un cop a l'acaba de la carrera per trobar aquestes oportunitats i poder aprofitar-les. A més a més, jo crec que la pompeu faré algú molt bo, que a mi em va servir molt a la busca de pràctiques, que és el campus treball, que a nosaltres que realment busquin, trobarà les oportunitats en qualsevol del sector. En el nostre cas, quan vam acabar el 2004, estàvem en una època d'una ensa econòmica, excepcional, que va durar encara uns quants anys més, no uns... 94, que encara... El mercat laboral acceptava molta feina. Vull dir, llançaves currículums i moltes empreses et contestaven per aquesta banda. I... després parlant amb els companys i tal, tothom va aconseguir feina força ràpid, i a més es comentava entre nosaltres, entre la grup d'amics i tal, de dir, jo estic a la caixa, o jo estic al meu cas, vaig entrar a l'Anezler, tu de seguida vas entrar jo a l'administració, etcètera, no? Era força sencill. També s'ha de dir que... la universitat pompeu faró encara no tenia el cacher que té ara. Es deia, doncs això, com anàvem els primers en sortir el mercat laboral, era una mica el... Ostres, què tal, aquesta gent, i com serà, no? I com tal, estaran preparats, on estaran preparats, i tal. És a dir, que per aquesta banda no ens podíem aprofitar gaire com una persona que ara que pot arribar els públics... I avui és com que és una garantia, no? Exacte, sí, és així. I, bueno, teníem feina a feina, per demostrar una mica que els que sortíem d'allà, de totes maneres, em sembla que la nostra manera de pensar en aquell moment és simil·lar a la teva joves preparats, no? De dir, osti, surto al mercat laboral i sé que puc fer-ho bé, sé que qualsevol feina que ara mateix pugui arribar a solitats ens la faré bé amb garanties i podria arribar a ser un bon professional per aquesta banda. Jo sempre em vaig sentir, des del moment que vaig acabar la carrera, com que tenia un valor afegit al meu currículum, i des d'un bon principi em vaig sentir així, i de fet, les oportunitats laborals que em van sortir, sempre se'n va valorar el fet que hagués estudiat a la Pompeu. Crec que potser en aquell moment, tant que sortíem preparats, sortíem molt preparats, però penso que la vostra generació encara és més exigent. És a dir, nosaltres teníem una titulació, i amb aquesta titulació s'obrien moltes portes. En el vostre cas, la titulació és important, però no és suficient, no? I aquí heu d'afegir erasmos, heu d'afegir màsters, heu d'afegir idiomes, molta part informàtica, i jo veig que esteu en un món realment avui dia molt competitiu, i per mi per això també va ser molt important que tu poguessis entrar a la Pompeu i tenir aquesta oportunitat, perquè tenia la certesa que et donaria aquest valor afegit que jo vaig tenir en el meu moment, i que a partir d'aquí tu també podries créixer més enllà. Reflexes les notes de tal que tenen per accedir a l'universitat d'aquesta? Clar, que són molt diferents a les universitats públics, moltes de les carreres no en totes, però moltes sí. I a més a més jo crec que ara, llegant una mica també amb l'espacialització d'abans, ara hi ha moltes empreses que busquen un perfil concret, i tu has fet, es pot fer una carrera molt similar, però que si no té aquell mateix nom, del final també et costa una mica dir-us, jo encaixo en aquest perfil i sé que encaixen el perfil, però no compleixo exactament amb les paraules que posa la job description. Llavors, com un, ostres, què està passant? Llavors quan entra el màster i quan entra el posgrau i quan entra, no sé què, i t'has de diferenciar. Al final és tot tan específic que t'has de buscar diferenciar de moltes maneres. Però bueno, tot i així jo entenc que un cop acabes la carrera i potser t'has ja espacialitzat amb les optatives, en una matèria més concreta. A l'hora de buscar feina entenc que puguis una mica més complicat perquè tu ja saps una mica més què és el que t'agrada i què és el que no, has fet pràctiques en un sector de l'empresa, en un altre, i allà entenc que hi ha la dificultat una mica de no trobo exactament allò que estic buscant. Nosaltres a nivell empresari, cada any de 12 a 15 persones, oi, al Bacaris, que diem, i amb els anys hem anat notant una diferència, però molt gran, és que ja t'arriben nanos molt ben preparats, amb molta experiència, moltes vegades dius, hosti, jo no sé si t'hi he arribat, t'hi he arribat tant i saps, fins i tot massa amb algun puesto, perquè al final us ofereixes un lloc de Bacari, no deixeu de ser, però que tingui l'experiència a l'empresa que vegi una mica de com funciona i que surti una mica de l'universitat per veure com es treballa d'una altra manera i tal, i intentar exigir-los una mica i tal, perquè vegin també que després que tot allò que han fet, en après i de més, que es pugui com es pot aplicar. En el nostre cas, quan vam estudiar és que eren tots d'aquí. De fet, hi havia molta gent de fora, de lo que era... De poble, sí, sí. Jo crec que al voltant del 25% d'alumnes eren de Catalunya, però no de Barcelona, però estranger és cap. No cap. A mi em fa gràcia que veig això perquè justament jo recordo aquest últim any que jo diria que la proporció d'estudiants de fora, en les inductores dubtatives, eren més o menys equiparables la proporció d'estudiants que eren d'aquí, i justament jo crec que això és algo molt bo, és algo molt maco, perquè et permet, al final, relacionar-te amb gent de mentalitat molt oberta i, al final, aprendre de cultura és probablement molt diferent de la teva. I en això jo crec que la Pompeu fa molt bon paper. Jo crec que propicia molt el fet de que te'n vagis a estudiar fora, facilitar molt l'entrada dels estudiants de fora durant la seva estada aquí a Barcelona. I jo sí que aconseguiria, justament també, això va haver de destacar una mica entre tothom que tothom té, està tan capacitat per a tot. Jo sí que diria que tothom que tingui l'oportunitat que marxi. Clar, abans jo entenc que fos més difícil que no hi hagués l'oportunitat, però ara que la universitat també ho fa tan fàcil, aconseguiria que tothom que pogués aprofités per passar a una estada, estudiar fora, treballar fora i que s'enriquís d'aquesta experiència. Clar, a nostra època aquesta oportunitat no existia. Jo, quan vaig acabar, teníem que fer una assignatura que es deia Pràcticum i va consistir en unes pràctiques laborals a la Diputació de Barcelona. Aquesta va ser la meva experiència. Sí, perquè de fet era asmús i havia. A les altres universitats hi havia el que passa és que a la Pompeu tenia fet el meu germà que el va fer aquests 5 anys més gran que jo. Clar, hi havia anar, havia marxat a Anglaterra i tal. I era sempre un... Potser jo estaré asmús, potser jo estaré asmús. Potser jo estaré asmús, potser jo estaré asmús. Potser jo estaré asmús, potser jo estaré asmús. I al final no em tenia aquesta sort, no. Però jo crec que això internacionalitzar-les, els estudis sempre és positiu. Aberturar de mirar si ho intenta conèixer altres països, altres costum, altres maneres de fer, d'estudiar i demés. No hi havia mòbils, efectivament. No hi havia mòbils i portàtils no teníem re. No hi havia portàtils, tampoc. De fet, teníem una aula d'ordinadors on podies fer funcions gràfica, si podies ensenyar una mica. A més, hi era una aula CBT, d'un computer-based training, de... específic d'una assignatura en concret d'economia. Recordo, vosaltres no sé si la feia. No, aquesta no. En el meu àmbit, realment, jo recordo... treballaves únicament i exclusivament en paper. De cada assignatura teníem el voltant de 5 o 6 llibres per trimestre. Era una bestialitat. La inversió que havies de fer tu en compra de llibres era molt important. I el nostre treball, bàsicament, era un treball de biblioteca molt important. Perquè, clar, a nivell legislació, tu no podies tenir tota la legislació a casa, a nivell jurisprudència tampoc. I, de fet, jo crec que va ser la primera biblioteca de Barcelona, la Pompeu, davant del Mercè i jo, que va ampliar els horaris. És a dir, abans les biblioteques tenien horari tipus comercial, 7 o 8 de la tarda tancaven, i la Pompeu va ser la primera biblioteca que tancava l'una de la matinada. I nosaltres anàvem a estudiar la Pompeu a les 8 del matí, dinàvem allà, onàvem corrents a casa dinar, tornavem a la tarda, i després de les nits ens quedàvem estudiant. I llavors era un treball molt col·laboratiu, molt de paper i de consulta del llibre. Clar, avui dia aquesta visió ha canviat completament. La biblioteca s'hauria obert a l'una del matí. Moltes vegades ja estem, però sí que veus la constelació de les pantalles, una miqueta. Ara són tot ordinadors, no vas a classe sense que ningú tingui el seu portàtil, o el seu iPad. Ara hi ha incluso el iPad amb el teclat, tot ben posadet. I sí que em fa gràcia, la difícil és la signatura que té més de 50 pàgines d'ordinador per estudiar. Ara ja tot és ordinador i tot són... Sí, saber buscar, jo també veig una dificultat, saber buscar quin tipus d'informació realment interessant i relevant a internet. O sigui, ara sembla que, no, clar, tenim internet, ho tenim tot resolt, però no totes les fonts són iguals de fiables i també posarà bé la dificultat de saber en què em quedo, de tot el que està disponible a la xarxa. Però sí, jo crec que no t'escontem en unes facilitats, com a altres no teníeu, sobretot a la fe treballes en equip. De, bueno, tu facis la teva part, jo faig la meva, no passa res si no ens podem veure, ho ajuntem tot conjuntament a l'ICAP de la setmana tarda, en un Google Meats, que faríem sense el Meats, sense el Teams, o sense totes les eines que t'han ajudat, i sobretot durant la pandèmia. Clar, sí, sí, sí. També s'ha de dedicar al que comença nosaltres, la universitat era el mètode tradicional, on arribava el professor i xarrava, idea, i pisarra, ja està. Nenica sí que canviava quan teníem professors de fora, d'algú internacional, d'allò que et venia, que per la novetat també, perquè et feia una classe en anglès, que deies, ostres, tu, no? Estava això, a fer algun optatiu amb anglès, i de més. Però era un mètode força tradicional, on després, quan prosonava, pisarra, pomps, i les mateixes, les pisarres era tal, o història, la història també xagava, i poc més, i després hi ha l'examen. La universitat ha d'estar al dia tan a nivell tecnològic, ha de donar una resposta tecnològica a continuar, i ens ho ha demostrat la pandèmia. Des sobte ens van trobar tots uns que veiem, i a partir del 20 de març, què? Què fem, a partir d'ara? Doncs hem de donar una resposta, que abans potser no estàvem preparats, i ara, a poc a poc, s'han anat posant les piles, les universitats, escoles i demés, hem poder donar resposta en aquests casos, de dir, bueno, hem d'educar a distància, però hem de mantenir la qualitat de l'educació, i jo crec que això, a nivell universitari, sempre és tot un repte, poder assolir aquesta excel·lència universitària en la distància, deu ser sempre complicat, després també trobo que és molt important, a nivell empresa, tenir la universitat a prop. Nosaltres creiem que hi ha encara una distància, un gap important entre el que és universitat i el que és molt empresarial, i aquesta distància a poc a poc s'ha d'anar a rodar. Sempre he vist, des d'una perspectiva, això amb anys, després d'experiència laboral i demés, és força important el que pot arribar a donar un grup d'àntics alumnes, i sobretot després de... moltes vegades ho hem parlat amb tu i he de dir, esclar, ens vam quedar amb una xarxa petita, en el seu moment, quan vam acabar nosaltres, però era una megaxarxa, ara és un internet que sí que tenia, no? I jo crec que, a nivell professional, et pot arribar a donar solució, coneixement, contacte, aquesta xarxa de persones, perquè mai ets conscient de tot el que han arribat, han arribat a fer la resta. I crec que per a aquesta banda, a nivell professional, sempre et pots arribar a aprofitar qualsevol carencia que tinguis a nivell professional o necessitat que puguis arribar a tenir. Sempre hi ha algú que et pot ajudar per aquesta banda, i que aquests són dels punts més positius. Una font de coneixement, de compartir informació, i a la vegada de compartir coneixement i experiències de vida, també dels que són més senyors cap al jove. I jo crec que en aquí realment és un recurs que... Perquè a nosaltres ara ja ens comença a tocar, quan ja passem del 50, ja ens comença a tocar aquesta banda d'intentar deixar un món millor, saps? Fins ara hem aportat com a treballadors, però ara ja hem de portar com a antic alumne, després a veure com podem millorar allò que fem, per després deixar-ho després a les generacions que et vinguin després. Hi ha fòrums, hi ha workshops, saps quedades i de més. Sempre és positiu tractar temes diferents, en el meu cas l'aviació, en l'altre cas mon jurídic. I jo crec que per aquesta banda és una tasca que ens pertorca a allà a nosaltres, perquè si no hi ha després ja deixem ja els següents i de més. Jo sobretot el que espero que em segueixi donant és tota la part d'orientació que m'ha estat donant fins ara. El sentit jo sempre he rebut molt de suport per les treballores de sorties professionals, com per quan s'han vingut a fer xerrades. Espero realment poder seguir formant pare i tenir l'oportunitat de seguir venint en aquests esdeveniments i sobretot moltes de les trobades, també la part més social, la part més humana de les trobades que ho haig de tenir, de 10 anys de cançó gradual, 20 anys, fa relativament poc baunat també una altra vegada que feia 20 anys de la vostra promoció que s'havia graduat. Doncs espero també seguir fent això i formar-ne part. Ara és una mica aviat, no sé quan serà la primera, si d'aquí 5 anys, 10 anys, però això és del que tinc moltes ganes. Home, ja veuràs tots els amics que tens ara. No et dic tots, però una part important, segur que seguireu mantenint contacte, seguireu veient com nosaltres. Nosaltres ho contem. I allà estem fent dinars, fent sopars... Sí, després de 30 anys seguim conèixer, és veritat. Això... Al final crees una família, no? És la família de la Pompeu.