 Da Danmark i 1949 troede det ind i Atlantparken, meldte landens samtsidekulører i den kolde krig mellem stormarkterne. Danmark var en del af den vestlige forsvarsallieringse. A corner stone in the fundamental structure of general security. This is an airburst of a typical nuclear weapon, exploded at a height of about 2.000 feet. Frygten for en atomarkonflikt mellem USA og Soviet Union fyldte den kollektiv bevidstighed i 1950'erne. Rund om elandens byer bygge man bunker, der skulle beskytte befolkningen i tilfælde af krig. Senere i 60'erne og 50'erne, producerede græsrussbevægelser mod atomkrig, og på Christiansborg er den kolde krig anledning til store politiske slagsmål i 80'erne. Sådan er det blevet i dansk politik. Her på Krausbjerg var i 1999 i Odense og forholdene klar til krigen. Odense kommunes kommandocentral blev opført i 1954 og var en blandt over 100 kommunale kommandocentraler i Danmark under den kolde krig. Rosanna, vi står nu i en bunker i midten af Odense, der blev opført i 1953-1954. Hvorfor blev den opført? Det blev den som lede i etablering af et civilforsvar og civilberedskab, som man oprettede for at passe på civilbefolkningen, og også sikre samfundets overlevelse, hvis den kolde krig blev varm. Civilforsvaret i Exby er hos særlig baseret på frivilligtmandskap, byens erne borgere, sådan som det er tilfældet i det øvrige Danmark. Man havde jo selvfølgelig det 2100, hvordan totalkrig i Stinegrad gik ud over civile. Nu kiggede man så ind i en fremtid, hvor den krig ikke bare ville blive totalt til manhverdens krig, men faktisk måske endda i udklimmen med atområden. Og man var sær bange for, at det var byer, som var sjovt at pakke, men det ville tage op om. Så derfor opførte man sådan i købsted og større byer sådan nogle kommandocentraler, som den her, hvor man så kunne samle redningsinsatsen og koordiner den hernede fra. Jerdet i Odense kommandocentral var det her auditorialinen af Stabsrum. Herinde, der ville Bormestron og cheferne for vand og energiforsøgning, det lokale civilforsvar og politi og så videre, de ville samle til andet, og så på det her kort, der kunne de simpelthen følge insatsen og udvikling under en krise eller en krig. Så kunne de kroninere, hvor insatsen skulle sætte det ind, der hvor der var behov for den. Fra kommandocentralen forstår Bormestron hjælpearbejdet, der i praksis ledes af den taktiske chef, og cheferne for civilforsvarels forskellige tjenestegrinde. Det kunne for eksempel vise være, at man skulle slukke nogle voldsom elebrænde, man skulle redde mennesker ud af bygninger, der var sammenstyrtet, man skulle måle radioaktive forurening. Det kunne også være, at der var blevet hjemløse efter et angreb, som så skulle indkvarteres og bespeses. Så de her opgaver, dem varer tog man hernede fra. Det var gjort også for den her kommandocentral, at man afbrød sirenerne. De skulle jo varsle folk om, for eksempel et luftangreb eller radioaktive nedfald. Og det gjorde også de sirener, som at vi hører den første onsdag i maj hver år, hvor de bliver testet med lyd på, for at lige i stedet, om de stadigvæk virker. Hvor mange mand skulle der være hernede? Der kunne være en 30-35 mand hernede, og de kunne opholde sig i principet 30 dage i fuldstændig isolation hernede. Der var egen vandforsøgning og egen strømforsøgning, og man kunne også ventilere luften ren, hvis nu, at der var blevet brugt atomarbiologiske eller kemiske våben. Fjernhjælp medvandelig. Og mens de vigtigste myndighedspersoner, altså opholdsere i kommandocentralen, skulle den almindelige befolkning på anden vis forsøge at overleve brindbumper, op til 3.000 gange så kræftig som Bumpen over Hewzima i 1945. Med til den almindelige befolkning, der havde man bygget en masse beskyttelsesrum. Man havde sådan en ret ambitiøsplaner om, at den skulle være beskyttelsesrum til 125 procent af den danske befolkning. Det mål, det nåede man selvfølgelig aldrig, at det var simpelthen alt for dyrt. Så var der også andre planer med evakuering osv. Sedan 1962, der udsendte statsministeriet den her meget omtalte piæse, hvis krigen kommer, som indholdende række god råd om, hvordan befolkningen kunne forberede sig på krigen. Og et af rådene, det var for eksempel, at man skulle sørge for og indrette et rum i dels et indkælder, hvis man var så heldig at have sådan en, hvor man kunne være i sikkerhed, hvis der var radioaktive forening ud omkring. Der skulle man så sørge for at have mad og vand til de første 40 dage, man skulle have en forbindskasse, man skulle have et nødtolettet og så videre, så man simpelthen kunne klare sig en periode hernede. Hvordan forberedt den almindelige befolkning sig ellers på krigen? Men en hel del forholdt sig formentlig ret passivt. Der var en gallerbund og søgelse i 1962, der vist, at det var faktisk kun 66 procent af befolkningen, der havde læst piæsen, hvis krigen kommer. Og der var faktisk en hel del af dem, som følte sig mere bange, end de gjorde enden. Så nogen forberedte sig ved at gå ind i civilforsvaret og forsøgte der igennem at håndtere og gøre sig i stand til at klare den her kommende atomkrig. Men der var andre, der mente, at man skulle gå helt andet vej, og i stedet for at forberede en krig, så skulle man forhindre den i at opstå i det hele taget. Og fra 1950'erne, der opstod der i Danmark også internationelt en række fredsvubelser, som mobiliserede specifikt på en protest mod atomvubben. Og den mest slavkraftige kampagne mod atomvubben, den kom til Danmark i omkring 1960. De var så meget kendt på at organisere en protestmarscher, hvor man simpelthen marscherede hen mod en atombevæk med base, og så afholdte en stor demonstration derfor at markere modstand mod atomvubben. Men først, den fandt stadig i Danmark her i oktober 1960, som gik fra Hållbækker til København. Hvorfor var det lignet op Hållbæk, men gik fra ved den her fredsmarsch? Det gjorde den fordi, at der var placeret nogle Onnes-John-raketter i Hållbæk, som i princippet kunne medføre atomvubben. Danmark var talende svingeligt i de historiske angivelser, men mellem 500 og 900 mennesker, da de begyndte deres protestmarsch. Men da de endte endte i København, så var der faktisk 5.000, der mødte op til demonstrationen, og allerede året efter var man op 25.000. Så det var altså en protest som mobiliserede hastigt, og fik en voksende tilklutning. Hvordan var forholdet sig i mellem civilfossvaret her i kommandocentralen og fredsbevægelserne udenfor? Det var tit ret anstrengt. Fredsbevægelserne er anklagede civilfossvaret for at være udoelige og latterlige i EU, at de ikke ville kunne gøre noget som helst, hvis atomkring kom. Et redningsfærd, der vil komme til at stå på i timer, måske da, derfor må man skabe for plads under arbejde. Det var sådan lidt en mille ende, kritikken. Med seriøse afdelingen så mente man også, at de bidroede til en mille teisering i samfundet. Civilfossvaret var bare en humanitære organisation, de var ikke bevægnet, altså opgave var at beskytte befolkningen. Men alligevel mente man på venstre fløjene og i fredsbevægelserne, at det var en slags militære i forklædning, og at de faktisk risikerede at gøre atomkring mere sandsynlig. Fordi hver de her tiltag, der bare med beskyttelsesrum og sirener så videre, så kunne man risikere lidt befolkningen til at tro, at man faktisk kunne overleve en atomkring og dermed vil befolkningen blive villige til at risikere den, mente fredsbevægelserne altid. Så de mente altså, at civilfossvaret faktisk bidroede til at gøre krigen sandsynlig. Fra midten af 1960'erne blev forhold mellem supermakterne bedre. I 1973 var der en dag i en næsten løstsluppende stemning mellem Generalssekretær Leonid Brezhnev og President Nixon ved topmødet i Washington. Akspænding mellem supermakterne betøde, at fredsbevægelserne i Danmark mistede momentum. Men i slutningen af 1979 blev Natus beslutning om at opstille at tombevæbende mellemdistranksraketer i Vesteuropa, som svarer på Sovjet-Unions opstilling af SS-20-raketer i Østeuropa, startes ud til en ny kold krig, og fredsbevægelserne, ja, de blev igen aktive. De mobiliserede især på spørgsmål omkring atombubben, sådan en gruppe som nej til atombubben var enormt aktive indflydelsesrig, og det var især Natus opstilling af mellemdistranksraketer, der vagt et kritik ikke bare i græsredsbevægelserne på Vendelserfløjen, men faktisk også langt ind i socialdemokratiet. Og det gjorde, at vi i 1980'erne fik et stort skisme omkring underrids- og sikkerhedspolitikken, som er blevet kaldt fodnåttepolitikken. Der skete nemlig det, at den borgerlige regering under Poles lytter, de kom i mindre tall i underrids- og sikkerhedspolitikken, mens et alternativ flertal af de radikale venstre, socialdemokratiet og venstrefløjen, de kunne tvinge regeringen til at føre en politik, det faktisk var den imod, og det betyde konkrater til afstand fra en række natopolitikker, og de her særstandpunkter, de danske særstandpunkter, de blev så indført i natuskommunikerer som fodnåter, og det er derfor, man kalder det for fodnåttepolitikken. Men hvordan kunne der så opstå en situation, hvor det var landets opposition, da reelt førte udenridspolitikken? Det er det flere forkeringer på. Interessen har primært samlet sig omkring Socialdemokratiet så roligt, fordi Socialdemokratiet selv havde vedtaget dobbelt beslutning dengang. De var i regeringen Mange Jørgensen som statsminister, og de havde siden 1949, da Danmark gik ind i NATO, så havde de sammen med venstre-konservative udgjort sådan en NATO-vendelig majoritet, og stået bag sikkerhedspolitikken. Men hvorfor ender de så mening? Dels var der en skeptis i partiet over for den her stigende oprustning på kærnevåbenområdet, som vi så i 80'erne, blandt andet førtandet af den amerikanske president Ronald Reagan, og den her skeptis var meget markant hos personer som Mange Jørgensen, men især hos en ny generation af unge politikere, der oplevede valg ind, så vi har en afgungerigt bjerge og andre profiler her. Men der er også en indritspolitiske forklaring. Socialdemokratiet de havde været i regeringen i stort del af det 200'er hundet, og meget tyder på, at de havde enormt svært ved at affinde sig med at være i opposition. Altså der var en viss frustration over, at slutterregeringerne ikke bare var i kort intermezzo, men at de faktisk demonstrerede nogle rigtig gode økonomiske resultater, og de havde nogle enormt gode meningsbådninger, så der var også et element af indritspolitiske kanene. Men man skal også huske på, at fodnudepolitikken kunne kun lade sig gøre, fordi for det første regeringen ikke blev væltet. Det ville de retikale ikke være med til, og for det andet fordi regeringen ikke selv dro den oplagt parlamentariske konsekvens, af at blive nedstemt gennemtagende gang, nemlig at gå af. I 1988 forsøgte det alternative flertal at forvidtage en dagshorten om, at amerikanske krigskive, der anløbd danske havne, individuelt skulle kende og respektere forbudet mod atomvåben på dansktatorium. Og det var fuldstændig uspisligt for amerikanerne, fordi de havde en politik, om ikke ville være en B eller afkræfte, hvor deres atomvåben rent konkret befandt sig. Og hvis den danske politik her, den var kommet igennem, så ville den faktisk underminere, eller i hvert fald, stride imod den amerikanske politik, om verken er B eller afkræfte. Og det var jo de amerikanske atomvåben, ligesom var hovedarsenallet i NATO udgjorde afskrækkelsespolitikken, så derfor ville de her fodnutter være meget sværere at få ene med dansk naturvældenskab, når amerikanerne ikke kunne acceptere dem. Statsminister Paul Slytter var opredet. Sådan er det blevet i dansk politik. Og han endte med at udskrive valg. Uanset så blev resultatet af valget, der findes stadig mig i 1988, at det radikale venstre blev optaget i regeringen, i stedet for Centrodemokratern og Kristalli Folkeparti, og det betyder jo så, at det radikale venstre blev forpligtet på udenrigs- og sikkerhedspolitikken, og dermed så også brød det alternatieve flertal. Og så er det jo allerede året efter det her valg, at Berlin Muren falder og den kolde krig slutter. Det virker som en meget bræt afslutning på en ellers enormt lang vej i konflikt. Det går også stærkt, og man må i hvert fald at sige, at det kommer jo bagpå mange af de da-tidige aktører. Altså hernede i Odensekommandens Centrale, der var man jo godt i gang med at udvide den, og gør den næsten dobbelt så stor. Og den udvillelse, den nødder man ikke i hus med før den kolde krig, faktisk var forbi, så det gik hurtigt. I bagklogskabens lys, der kan man jo sige, at der går betjof kommer til i 1985. Der bliver det begyndelsen til enden. Det lykkes ham på forår at skabe tillid til, at Sovjetun jo nu går ind for en ensidige nedrustning. En tillid, som President Reagan, han faktisk tager imod, på trods af, at han tidligere har været meget konfrontatorisk kolde krig, og det lykkes at lave nogle ret vigtige nedrustningsaftaler mellem Sovjetu USA, som mennesker truslen for kernevurmen, betydeligt. Og så er det, at Berlin Månd falder, de to Tyskland kan forenes, hvor Schafer-Pakten går i opløsning, og Sovjetunionen imploderer end et ene alfels, og så er den kolde krig jo forbi.