 A cada cultura hi ha unes persones que tenen el convenciment i l'encert de donar-se de quines són les obres que es tornaran glàciques. I aquest és un olfacte especial, és un instint que només tenen algunes persones i aquesta capacitat la tenia en Jóma Vallcórga. La Facultat de Manitats de la Pompeu Fabra va néixer com una facultat ex-nilo. Van néixer del no re amb gent que venia de diferents de l'empresa privada, de universitats públiques, persones com el Jóma que tenien una vida fora de la universitat, doncs van fer que aquesta facultat fos una facultat especial. La nostra facultat sent orgull, satisfacció i orgull d'haver tingut en Jóma Vallcórga del professor. La facultat d'Humanitat va ser dissenyada per ell i per altres professors que són els que ens han precedit. Ell va donar un caràcter molt, molt específic, un especial i un relleu, potser, a una facultat que acaba de néixer. Ell era un professor, jo crec, molt brillant i per Barcelona i per Espanya et pots trobar alumnes que encara anys després van certificar en aquesta excel·lència. El professor que es fia escoltar, que passava en joc per ser recursos retòrics, la classe que s'havia captivat l'estudiant, que s'havia, a partir d'una anècdota, fer-nos veure tot un món, és a dir, un professor que realment excelia. Jo crec que Jóma Vallcórga, l'excel·lència que posava en la seva tasca d'editorial, també la posava en la seva visió en la seva tasca com a professor. Conjugava una gran capacitat tècnica, des del punt de vista de l'edició, amb una gran cultura humanística que barcava tot a les èpoques i el mateix temps amb un gran gust estètic. Corbeta, el gran referent dels dits dels independents, és la persona que cuida el llibre, que té cura fins a l'últim detall, fins a l'últim guionet, les elegeminades. Cada detall és un tipògraf excel·lent, un dissenyador excel·lent, algú que cuida les traduccions, que cuida el text, que té amor al llibre en cada detall. En aquest sentit és un referent, un model, algú que realment ens ensenya ofici. Era una persona que assumia riscos, sabia que allò que havia decidit que era bo, doncs havia de ser bo i es deixava l'apell per que ho fos. Un exemple és Tiffan Swatch, un altre exemple és Jóso Benón, un altre exemple és Jóso Bassani, i després, evidentment, amb Quim Monzó, en Sergio Pàmies, el va fer Internacionals, i això va ser molt bo, perquè en Espanya, en un moment fumut de transició, autors catalans que profeixin penes en italià, en francès, o l'alemany, que és un idioma que ell m'encantava de parlar, va fer que el país creixi. Persones així són imprescindibles en la cultura d'un país, perquè creen el can en el que vindrà.