 Jeg tror, at vi skal tage den til en hårde vej for at være sikker på at være helt op. Her falder Aarhusmeteoriden, meteorstenet, den anden oktober 1951, 18.15. Jeg har taget en afstyrkning med her, og så kan vi jo så se, om det passer. Ikke helt, men næsten har den, den skal nok vinde sig om. Og passer er den helt fint. Hvis vi kigger på sådan nogle meteorstene, så stammer de fra de første, kan man sige, urplaneter. Ure objekter, der bliver dannet lige efter, at solsystemet bliver dannet. Og det er 4,6 milliarder over året siden. Så vi holder, når vi holder en meteorsten i hånden, så holder vi en stump af de første primitive planeter, som bliver dannet i vores solsystem. Meteoritene er stort set uforandret fra før jorden for eksempel bliver dannet. Og det vil sige, at de processer, som vi ikke helt kender i nu, hvorfor ser jorden præcis ud, som gør, hvorfor er grundstofffordelingen den, som nu er i solsystemet? Der er masser af gasser, der er langt væk fra solen, og tunge grundstoffer tæt indenvid. Det vil vi jo selvfølgelig gerne forklare, og der kan meteoritene hjælpe os på vej til det. De her meteorstene vil være sig rundt i baner. Nogle af dem følger med, i samme bane, som jorden, nogen kommer i helt andre elipseformet baner, og endelig er der også nogen, der vil være sig helt modsat. Og så bremser den på grund af den enorme luftmodstand. Så bremser den op, og går fra en hastighed på måske 200.000 km i tiden til at blive stort set stoppet helt op. Hvis den falder ned på jorden inden den er brændt op, så har man altså en stump fra sådan en sten, som har kommet ind i atmosfæren. Nu har vi snakket meget om Aarhusmeteoriten, som er en stenmeteorit. Men dem, der findes mest af, det er jernmeteoriter. Jeg har en her, som faldt i 1948, over i det allerede østeligste Rusland, over på den halvøj, der hedder Sakralin. Og det er en jernmeteorit. Jeg har en magnet i hånden her. Med i hvert stjerneskud her? Ja, det er. Jeg har et i lompet. Det må man gerne råbe. Så kan I fortælle dig hjem og fortælle de andre, I har fået lov til at råbe et stjerneskud. Hvis I prøver at snuse til fingrene, så kan I måske lukke de lukter lidt af metall eller lidt af blod. For de blodlukker er jern. Og den her er lavet i jern. Men det er bare noget jern fra rummet. Det er bare jern ud fra rummet, ja. Men jern ud fra rummet er også noget, der kan fortælle også, hvor vi alle sammen kommer fra. Aarhusmeteoriten er bare en lille knalhætte i forhold til det, der skete den 15. februar i år. Der blev set en meget stor meteor, som passerede ved Tjelyabjensk over i Rusland. Aarhusmeteoriterne vejede de to stumper, vi har bevaret, henholdsvis godt 300 gram og godt 400 gram. Den meteor, som forsade bravene der over ved Tjelyabjensk, har vejet op mod 10.000 tons. Der er fundet nogle få, et halvt hundet små stumper, ganske små stykker. Og nogle af dem er blevet analyseret, og det viser sig, at det er en stennemetorit med en lille smule jerni. Og det var også det, vi forventer, fordi de fleste af dem, der bliver set falde, det er stennemetoritter. Men om der så er faldet meget mere, som man kan få ned i nu, om det meste er fordampet væk, det er lidt tvivlsomt, fordi den har været så stor, eller, hvad jeg synes er spændende også, om den har slået smutte atmosfæren, og hovedmassen er fortsat ude i verdensrummet. Det ved vi ikke i nu, men det er der folk, der sidder og regner på. Væssens sten faktisk ikke har en bane, hvor den drejter lige ned på jorden. Men for eksempel bevæger sig i en bane, hvor den lige passerer den her vej, så kan den ramme den yderde del af atmosfæren, uden at blive bremset nok til den faktisk falder ned. Og den svart kan være så stor, at den kun lige slår et smut ind i jordens atmosfære og forlader atmosfæren igen. Så ser vi kun sådan et glødende spore jordens atmosfære på den her del af bane, og så forlader stenen jorden igen. Og det sker, at stenen faktisk går i stykker under den her bane, og de mindste dele kan så faktisk godt blive stoppet og falde ned. Men den største del af klumpen kan fortsætte videre. Statistisk se, så ligger der ude i danske landskab flere hundrede meteoriter. Vi får også tit beretninger om folk, der har set noget på himmelen, og noget som måske kan være faldet ned, men det er hamernasvært at finde dem. Vi kender fem danske meteoriter, og vi ved altså, at der ligger flere hundrede ude i landskab, så det er bare om at komme ud og lede. Det står lige som det er en gravsten.