 2. Luku ensimmäinen osa, 7. väljestä. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoisaksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Luki-Jana Maikki-Roody. 7. väljestä, Alexis Givi. 8. Luku ensimmäinen osa. Tulut on jo neljäs päivä väljesten ollassa kivellä, mutta alaati vielä herkien piirittäminä he estuivat. Tuolloin tällöin siirtyivät elikot kauemmaskin, mutta ainapakäyskeli näkyvissä yksi ja toinen, antaen myristen kohta kumppaneillensa tiedon, jos väljekset yrittivät pyrkimään pois vankeudestansa. Siinä ympärillä, mikä heistä nyt tempoilee naamansa korven ruohoa koukistelen kieltänsä, mikään merehtien ja raskaasti puhkaten lepää tuossa pulleolla mahallansa. Tuossa kaksi leikin ja totuiden välissä kisailee, ja ympäri kaiku heidän sarviensa leikkynä. Mutta tuossa taasen ihan hidenkiven juurella yksi heistä vihaisesti kuoppii, viskellen multa- ja varpuja korkealle ja möräten ilkeästi. Niin he siinä aikailevat väljesten tuskaksi kalveaksi vimmaksi, sillä kuolemat avartuvat jo jukolan uhkeat pojat. Hetki sitten oli Lauri kumoonut kurkkuunsa joltisen siemauksen viinaa, nyt teki hän samoin kerran vielä, josta muut kovin kummastuivat ja rupesivat hentä kiinteästi nuhtelemaan. Juhani, peijakasko senua riivaa? Aapo, mitä ajatteletkin, muista, että ollaan samassa puristimessa kaikki. Tuomas, muista, asunto me kämmenen leveäksi sijaksi, jossa meidän tulee varouten liikkua. Lauri, vemman villittymies. Aapo, mutta se ei käy kuntoon. Lauri, käykön sitten hornan koloon. Myllyn kiveenä pyöriköyn linnamme ja viskatkoon elukkain saaliksi seitsemän onnetonta poikaa. Pyörikki vii idästä länteen ja metsäympärillä me lännestä itään pyöri, eleiaa. Juhani, olet hän jo humaalassa poika. Lauri, tuleeko sitä kysyä? Mitä maksaa elämä ja maailma? Ei yhtään homeista äyriä. Sen tähden menkön kaikki tomuna ja tuhkana pitkin tuulien teitä. Loiskis, saakaa me tästä sydämeni veljet. Aapo, hän on pääissään, kannu häneltä pois. Lauri, se ei lähde juuri leikillä. Kannu on minun. En hän sitä hellyttänyt herkien sotkettavaksi aholle. Mutta te muut, ah, laskitte pakonttine korjasti maahan kuin kurjat musta laiset, koska nymis miehen pysypaakahtaa. Juhani, kannu tänne. Lauri, kannu on minun. Lauri, sinä tahdot. Jos tahdot, niin saatpa sen vasten otsikkoas. Juhani, rupeaisitko tappelemaan? Lauri, jos tahdot, niin ei sitäkään pidä puuttuman. Mutta ei hän rakkaat veljekset tappele. Sen tähden saakaa me tästä. Timon, älä ryyppää, Lauri. Juhani, kannu tänne kohta. Lauri, selkää minä sinulle annan. Mitähän sinä luulet olevas? Juhani, syntinen ihminen tosi, mutta olempa kuitenkin vanhin veljäs. Lauri, vanhin, no sitä enemmin hän olet ehtinyt syntiä tekemään, ja sitä enemmin tarvitset selkäs. Mutta Skål sanoi ruotsalainen. Tuomas, et maista pesäraakaan. Lauri, tuomasta pidän minä paljon. Tuomasta ja pikkueerosta. Mutta nuo muut tuossa. Mitä sanon heistä? Tuomas, kitas kiinni ja kannu tänne. Tuossa, Juhani, ota kontti selkäs ja viinahaltuus. Lauri, ainoastaan sinä taidat kääntää laurin pään. Pidämpä sinusta, sinusta ja pikkueerosta. Tuomas, vaiti! Lauri, tuomoisia miehiä. Mitä on Jukolan Jussi? Häyrypää kukko. Nui ja pääs onni. Juhani, pidä suus kiinni kohta, ettei korvani kuule jotakin sellaista toista kertaa. Lauri, jolla onko orva hän kuulkoon? Saarnaa aapose Jukolan pyhäpaavalli. Simeoni, aasinua. Oletko sinä se entinen vakaa, totinen ja harvasanainen poika? Oletko sinä Lauri, tuomoinen avosuinen riivattu? Lauri, olethan sinäkin Simeoni, se emeläsuinen terverabbi. Simeoni, sen annan sinulle anteeksi. Aina kooten, aina kooten tulisia hiilijä pääsi päälle. Lauri, menee helvettiin, siellä on hiilijä. Simeoni, Jumalaton. Timo, kun oikein karvat seljessäni pöihistyy. Lauri, mitään mököttelee, Timo, se Jukolan hallava selmäinen vuohibukki. Timo, Anna ollaan vaan, vuohenmaito on hyväkin. Lauri, hä? Timo, vuohenmaito on hyväkin, mutta kiitänpä sinua tästä kunnioituksesta. Suur kiitos. Niin, siinä oli meidän osamme. Suur kiitos. Mutta nyt tulee etes toista sortia kalua. Katsoppas tuossa lillipoikiasi, tuomasta ja eeroa tuossa noin. Lauri, hä? Timo, katsoppas tuossa lillipoikiasi, tuomasta ja eeroa tuossa noin. Lauri, hä? Timo, pappi praaka kolme kertaa, mutta hän saa makson. Lauri, toista sortia kalua mökötit sinä. Mutta kylläpä tiedän, mihin sortiin kaluun heidät vertaan. Tuomas poika on kirves, jaloa, vakaa, miehukas ja tuima. Mutta Pekku Eeroputikkani tuossa on pieni terävä ja naseva veistin kirves. Niin, hän veistelee, veistelee oikein vikke lästi. Piskelee ympärillensä pieniä koukku sanoja se junkkari. Juhani, hyvää, mutta sanotko sinä menun häyröpääksi kukouksi? Timo, sanoi pehän minunkin vuohipukiksi. Suur kiitos. Lauri, eero veistelee, mutta hänellä on miehen sydän. Juhani, hyvää, hyvää, mutta sanotko sinä menun häyröpääksi kukouksi? Lauri, sanoin sinun vielä nuija pääksi sonneksikin. Juhani, braa, veli braa! Timo, olen rauhassa juho. Hän sanoi minunkin vuohipukiksi, ja minä kiitän häntä siitä arvonimesta, sillä vuohi ei olekaan mikään hyliätty eläin. Piertolan punaposkinen röykinä, se lyytiä röykinä, juo paljasta valkoisen vuohen maitoa, ei yhtään muuta. Kas siinä? Semeoni, olisimmeko miehiä, jos ottaisimme onkeen juopunen sanoja? Lauri, sinäkö mies? Sinä! Puhi veikkoseni, rupeaisit vain katkeraste itkemään, jos näkisit jotain, jota likat eivät juuri näytäkään tuomoisille nurru-pojille kuin sinä. Juhani, Semeoni, Semeoni, ottaisimpä ennen puukosta, kuin tällaisia pistoksia. Semeoni. No, no, kyllähän viimeisenä päivänä nähdään, ketä hipistäneet ovat. Timo, meitä olet sinä yhdeksikin maalannut aina kukosta kirveskynään asti, mutta mikähän olet sinä itse, jos kysyn sangen kiinteästi ja otan päälleni oikein kierron päin. Lauri, minä olen Lauri. Timo, paljas kiltti Lauri vaan. Lauri, oiva Lauri, en yhtään muuta, vaikka minua on yhdeksikin mielitty kuvaata ja kutsua. Määyräksi, können kuokkamieheksi, pernäveikoksi ja sen tuhanneksi täällä. Olempa teidän jokaisen huulilta kuullut yhtä ja toista tämän moista. Mutta syvimmässä äänettömyydessä olen pistelyt kaikki tuonne hampaan kolon talteen. Nyt mä mielisin hieman dievitellä tätä yhteiskassaa. Mielisin peveli vie antaa teille oikein aika ploutuja otsaan ja alas joka mies, kuin tamposäkki herkien saaliksi. Aapo, onko tämä totisesti Lauri, se siivo äänetön Lauri, kuka uskoisi? Juhani, ai veli Aapo, ai siellä nisu-kullassa löytyy paljon koiruohoa. Sitä olen uumoillut jo kauan, mutta nyt mä tunnen miehen sydämmen. Lauri, turpas kiinni sinä Jukolan sonni. Juhani, älä herran tähdenäköittele minua sillä vereni kuumenee, kuumenee, sinä kirottun nallikka. Tuonne viskaan sinun herkien huhmareen ja tulkoo on häviityksen kauhistus, tulkoo on almanakan viimeinen päivä. Simeoni, surkeutta, surkeutta. Aapo, helja heljaa, tappelus kauas tästä. Tuomas, ole järkevä sinä. Juhani, minun on minua hävyttömästi haukkunut, kukko häyröpää. Aapo, entäs pyhä paavalli, ole rauhassa. Timo, entäs vuohi pokki, mitäs siitä sanot? Moneet tuhannet kiitokset mun kaksoisveljeni. Aapo, muistakaa me, kuinka lähellä olemme kuoleman kitaa. Veljet, minulla on aatos aivoissani, kielenpäässäni pieni keino, tässä juuri tärkeäksi. Huomatkaat, huomatkaat, tämä kivi on laiva myrskyssä, ja myrskynä on tuo möräilevä vihainen herkäliutakiveemme ympärille. Vai valitsenko toisen kuvaan? Niin, olkoon siis tämä kiveemme linnana, jota vihollinen julmasti keiheillä varustettu vihollinen piirittää. Mutta jos nyt linnalla, joka piiritetty on, ei ole päämiästä, niin valattomuus ja häiriö anastaa miehistön, ja pian on hukassa sekä linnan, että linnan väki. Samoin käy myös meille, ellemme toisin tässä aseta ja rakennaa. Ellemme saata välillemme laillista järjestystä. Siis olkoon yksi, jonka järkevätä sanaa jokainen kuulkoon, ja sitä myöten itseään se käyttököön. Juhani hillitse nyt itses ja koko velisarja. Mutta useammat meistä astuvat sun puolelle, esi miehyyttäsi tueten tässä piiritetyssä linnassa. Juhani, mikä rangaistus määrätään hänelle, joka ei tottele sanaani, vaan häijyn sesunsakkautta matkaan saattaa yleisen sekä melskan ja vaaran. Tuomas, hän pyskattakoon alas herkien eteen. Juhani, oikein Tuomas. Aapo, jyrkkä rangaistus, saamme vaati, minä suostun määräyksen. Simeoni, herkien eteen, niin kuin marttyyriä ennen, mutta tässä ei auta hempeys. Timo, hän pyskattakoon herkien eteen, se olkoon laki ja asetus. Juhani, se olkoon laki ja asetus, painakat sydämmeen, että tämä hirmuinen paragraafia eläkät sen mukaan. Nyt on ensimmäinen käskyni, että Lauri vaikenee ja panei koreasti maata. Toiseksi käsken minä, että sydämme me lohdutukseksi jokainen meistä, paitsi Lauri, ottaa viinapulusta pienen naukin. Niin, saadaan tästä. Lauri, mutta minäkö en saisi, minäkö? Juhani, sinä paneet maata. Lauri, siihen on helvetissä kylläkin aikaa. Juhani, kulta, missä maataan vielä. Lauri, joo maalla tiesi Jussi kulta, missä nahkana olitaan. Minä laulan, kuin mies, helätän, kuin klanetista vaan. Minä olen pikkuinen poika, mamman oma Jussi. Minä olen pikkuinen poika, mamman oma Jussi. Juhani, säästä laudustoistaiseksi. Eero, säästä pojan laulu minulle. Lauri, säästetään jokolan Jussille ja aljetaan toinen ja oikein iso laulu. Lauletaan ja tanssitaan. He leiaa. Juhani, katso, etten tuomitsä sinua viskattavaksi herkien eteen. Tuomas, Lauri, nyt varoitan sinua viimeisen kerran. Lauri, viimeisen kerran. No, parastaan onkin, että taukoot. Juhani, että juuri tuonellan portilla taidammekin elämöitä näin, me täyskarvaiset pakanat. Simeoni, ansiosta kyllä meitä rankaiseekin Jumala. Oi, rankaise meitä, vitsaa meitä tässä piina kivellä. Lauri, ilo kivi tämä on. Väinämöisen ilo kivi, joka ukko sanottiin ollen Savon Jumala. Kuulimpä hänestä kerran oikein koulun erältä Nokipoika-vekkulilta. Muistampaa myös samalta pojalta huikean saarnan, jo tähän oikein sulavasti hellitteli ulos punaisista huolistansa ja irvistävistä hampaistaan, koska seisoi kuninkalan tuoksuovassa torvessa. Ja hän saarnasi näin. Juhani, väiti nyt sinä villipeto. Lauri, saannatkaamme, koska jo olemme kylliksi laulaneet. Laulaneet kaikki yhdestä suusta niin kuin seurassa on tapana. Minä olen pappina. Tämä kivi on saarnas tuolina. Te olette lukkareina, ja härjät tuossa ympärille me ovat seurakunta hurskas ja vakaa. Mutta ensiksi Marsi-versso saarnas tuoliin. Te kuulitte, pappi vartoo. Juhani, varro, varro, kyllä sinun Marsitan ja verssytän kohta. Lauri, sinä oletkin pää-lukkari, ukko itse. Nämät muut ovat oppipoikiasi. Tuomoisia puolivillaisia herroja, jotka hikoillen ja punottaen kuin kalkkunat täyttää kirkkomen lukkarin penkin sekä sunnuntakeina että juhlapäivinä. Tässä he nyt taas istuvat pöllöttävät, rentapiele teveillään, tukka-livottuna voilla ja ihralla, ja pieni kuihtuva leukapartakin tutisee hieman. Mutta istukaat nyt kuitenkin rauhassa, ja laulakaat matti pappi saarnas tuoliin. Tosin kaapasi hän keijulan krovista kirkkoon, mutta hän valeili päänsä ja harjasi tukkansa, ja nyt kovin liikutettuna hän konttii rukoillen ylös saarnas tuoliin ja poruttelee ämmiä kuin poika. Nyt lukkari jutte, minä katsua molaatan puolees, sen tähden anna paukua. Syntä tei jutte, huusi entinen pappi lukkarille. Juhani, supista juuri kohta koreasti suus sinä röökele. Lauri. Ei niin, vaan suu avaa kaikkein paimenteen, mitää sinun laulaman. Mutta olkoon tässä jo kyliksi, vaikenne, kuultale ja pane suus koreaksi kirkkosuuksi, koska minä saarnaan. Niin, noki poika, lainaa sinä minulle mielessä ja vapaa kielessä. Minä tahdon saarnan saarnata tässä saarnas tuolin päällä Pietarin vanhasta lukista ja kymmenestä nappilävästä. Kuitenkin tahdon ensiksi katsua lammaslaumani yli, mutta näempä sydään meni suureksi suruksi haisevia vuohia vaan ja sen peijakkaan pukkeja. Voit ja kärkölle neitseet, narssut ja naasikat, te pöyhkeille te silkeissä ja saaleissa, kullan hohtavina kuin riikin kukot, mutta sylkekeät minua vasten naamaa, ellette viimeisenä päivänä huudon vielä mattipastoria puheilemaan puolestanne, mutta se on nietua se, hyvää päivää ukkoräihä, minä tahdon sinulle sanasen sanoa, ota vaari tuosta ketulan vanhasta vaarista, mutta sinä pevelin peltolan paavo, mitä teit sinä tänun hirsitalkoissa talvella. Sinä klassiakillistit ja liikkoja liikistit, mutta mitä sanon sinulle poikanalli, ota jumppilan jallista vaari, muutoin tuomitsee senua viimein mattipoppi, bakanat krekiläiset ja prekiläiset ja sitten säkkipäähen ja helvettiin. Avaa siis ajoissa korva-läpes ja kuule, mitä sanon ja saarnaan, sillä minä olen keitetty monessa liemessä, ja tässä rinnassa on sydän kuin hylkeen nahkainen tubakki kokkaro. Onhan poika monessakin ollut. Minä olen ollut kelsingissä opissa, vesikopissa, jalkapuussa ja monessa muussa kontapuussa, mutta siitä on paras, etten olen varas, etten olen loinut kenenkään kaivua, enkä halailut toisen miehen vaemoa. Oli minulla kerran Morsian pieni, pieni penttu, aika lunttu, mutta hän karkasi minulta kauas pois. Minä läksin häntä hakemaan, hain Suomen suuren, maat ja mereet, saksat ja virout, mutta en löytänyt kullan kokkoani. Tulin taasen suureen Suomen saareen, ja löysinpä hänen tuolta tamppereen takaa hietaharjulta. Tuossa hän tettuni pieni huusi poika iloissansa, mutta tettu tuiskahti ja lausui, mikä olet sinä, mikä maan mustettu, mikä tervaan kastettu, ja kiepasi ensimmäiseen tölliin. Mutta minä ja aina lysti poika en tuosta suuriakaan surrut. Panin turpaani tupakkaa ja poikkeisin parhaaseen kapakkaan, jossa Mikko Meteliä, ämmiä veteeli. Tuopi oluttaja, kaksikortteli ja viinaa lippariksi, on kohtuullinen mitta ja määrä väsyinen miehen kurkkuun ja päähän. Nyt Kannu keikkui ja parta kastui. Poiat laulaa laskettelivat ja muorintyttäret nauraan rikostelivat. Mutta läksinpä iloileikista pois, läksin pitkin katua käymään. Lauluni remaahti akkunat säpäleiksi selähti, ja siitäpä liikkeille tamperien poroporvarit kaikki. Mutta minä ja aina lysti poika, minä viitenä vilkkasin pitkin rantaa, heille potkaisin vasten kuonoa, soraa ja santaa. Tulin siitä poriin, pantiin pärkkorin ja vedettiin pitkin torii. Tulin uuteen kaupunkiin, siellä akkunasta haukuttiin, tulin turkuun, pyssettiin puukkokurkuun. Tulinpä lopulta aningaistenkaidun haaraan ja siellä kohtasin viisi nokkelata naaraa. Ensimmäinen potkaisi mua jalallansa, toinen sanoi, annas sen pojan olla alallansa hän ei ole mikään rakkarii eikä mikään pikiprakkarii. Mutta kolmas kysyi, mikä sätää poikaa vaivaa? Ja neljäs sanoi, hän ta pitäisi auttaa ajallansa. No lähdetään päs käsi kädessä käymään, lausuin minä. Mutta viidös tuuppasi vihaisesti nyrkilänsä ja äriähti. Mene Helsinkiin! Mene Helsinkiin! Mene minä Helsinkiin! Pantiin syömään kruunun wellinkiin, ja sitten poikaa tutkittiin ja huikeasti selkeän hutkittiin. Mene nyt, mene tehes sinä vasaranpoika. Läksin taasen tietä käymään, minä veitikka aina iloinen, minä, jonka sydään on kuin hylkeen ahkainen tubaakki kukkaro. Kuljeskelin lauletin ja tallustelin pitkin tölmällistä tietä. Tulin hemeeseen, astuin ylös kuninkalan saannas tuoliin, ja sitten oli ammen pottis. Tahdon minä kulutuksen kuuluttaa. Pitää jään lukkari ja länin kuppari aikavat ahkerasti avioliittoon, piettävät huomenna hänsä, huomenna jälkeen kaalin. He liittyköt yhteen ja istukot kiinnikkuin tattarin paavallin pikia terva. Seuraavat talot nyt käsketään tämän kautta päivätyöhön pappilaan. Yllilää, allilää, ylisäppälä, pimppala ja alavesi. Tolttilautoja, leiviske traksipiikin rauta nauloja, mies talosta, kaksi parhaasta paikkaamaan pappilan pienempätä sekä ruuhta. Kialan haasta on karannut yksi vanha ruuna, iso suuri mustan pruni, kello kaulassa, umpi raudassa, vähä läntä, lyhyt läntä, typpi häntä. Mutta ei nyt mitään muuta tällä erällä, vaan että lammas on laakea eläin, ei hän puske eikä potki, mutta kaskun herkäpääsee valallensa hän puuhaa puuta, kuopii maata ja puhaltaa sen tulen palavata lokaan ja rapaa paimentavasti naamaan ja rapaa. Ja sitten oli taasen ammen plottis, jokainen menkön oman koppiins, minä menen kivimuuriin. Häh, sähän oli saarna. Simeoni, sellaista Jumala tonta sinä osaat, mutta osaatko lukea Jupeli? Lauri, sen vasta kysymys, osaako pappi lukea? Minä osan lukea ja veisaan enkä kaan kesken seisaa, niin pitkä virsi kuin navetan seinä hirrosi, mutta pappin tulee messuta eikä veisata, minä messuan ja pikku Eero vastaa. Eero, minä vastaan, jos van elältäni jaksan. Juhani, rupeaisitko hullun kanssa juonittelemaan, sinä peiooni aina valmis koiran elkiin, kassen mä luulen, ja sinä Lauri paneen nyt koreasti itses nukkumaan. Lopetat velikulta tämä leikki ja leiskuna, muutoin langetan päällesi järkähtämättömän tuomion, ja kohtapa kymmenen kouraa sun viskaa alas herkien eteen. Lopetat tämä leikki. Lauri, vastahan alku tanssi, veljeni, tanssi. Niin, tanssitaan, painitaan, tanssitaan, justiöä, että sammalet tuoksuu, kas näin. Timo, sinä peijakkaan poika, vähältä etten kuukahtanut kiveltä alas. Hillia, hilliaa! Juhani, Lauri, joko nyt sanon tuon hirmuisen sanon, joka vilauksessa tekee sinun murennukseksi. Ja se järkähtämätön sanaa kuuluu näin. Hän viskattakoon herkien eteen. Joko sanon, Lauri, älä mitään sano, vaan laula, koska minä tanssin justiöä. Hiih! Juhani, hän viskattakoon herkien eteen, ja Jumala olkoon hänen kansansa. Amen! Nyt se on sanottu, hän menköön. Lauri, mennään kaikki yhdessä, käsi käressä elämän nälkälästä pois. Tuomas, lakimme täyttököön ja lähde kuolemaassa. Juhani, älä helvetissä, Tuomas, alas kiveltä poika. Juhani, älä taivaan tähden. Aapo, Tuomas kalvenee, Jumala auttakon meitä, Tuomas kalvenee. Juhani, tekisitkö hirmutöitä, veljeni veljeni? Aapo, hän kalvenee kuin kuolava mies, ja läsnä on kauhistuksen työ. Hillitse mieles, Tuomas, oi hillitse mieles, minä rukoilen sinua, ylös, kaikkiä, auttakaat lauria, auttakaat. Tuomas, pois tieltä. Juhani, ei, Tuomas, ei. Tuomas, pois tieltä, sinä olit Tuomari, minä olen pyöveli ja lakiimme täyttököön alas kiveltä ilman armoa mies. Lauri, kuin sysii tukkin ukaarin tammasta alas, heli jaa, se meoni. Armoa, Tuomas, armoa, armoa. Tuomas, ei yhtään armoa. Juhani, varjalko on meitä Jumala tekemästä väljen murhaa. Timo, niin kainin tappamasta aapelia. Tuomas, hän kuolee. Aapo, malta mieles. Tuomas, hän kuolee. Juhani, suojalko on meitä taivaan valta? Ei, Tuomas, tämä ei käy kuntoon. Timo, ei suinkaan, ei suinkaan. Lauri on meidän jokaisen veli, seis. Juhani, mies Tappoon tekeillä, pelastakame Lauri, pelastakame kurja veljemme. Nousi nyt kivellä kiivas rynnistys, mikä siinä hallitsi vihaista Tuomasta kauluksesta, mikä miehustasta, mikä riippui Laurin koivessa, mikä mistäkin hänpiteeli kirahtamasta alas. Monipäiseksi, monialkaiseksi hirmueläimeksi näkyi velijoukko, joka rähisten yhdessä kimpussa pinnisteli. Repien itseänsä, moristen, puhkaten ja huokaillen se eläin liikkui, pyöriskeli, kiiriskeli, kiven reunolta toiselle reunolla ja takaisin taas. Koirat siinä peloissaan, hännat lyhyissä ja usein vierahtamäisillänsä alashärkien uhreiksi, pujahtalivat sinne tänne varjellen henkeänsä. Sakeammin kuin ennen kokontuivat häriätkin tällä hetkellä kiven ympärille, katsellen silmöt pystyssä kauhistavaa ottelua. Mutta yleinen väsymys saattoi viimein rauhan hiidenkivelle ja huohoittain lepäsivät velijäkset hienoksi jauhoksi herutulla sammalleilla. Mutta lopulta lausui Simeoni, saarnasi ja väänteli silmiensä hirveästi korkeutta kohden. Simeoni pedoiksi, perkeleiksi ovat muuttuneet kristitut ihmiset. Sen tähden rankaise meitä Herra, isket tänne vihasi vasamalla, lyö mäskiksi ja ravaksi synty sen sijoinen seitsemän poikaa. Aapo, niin Tuomas, ainahan seisoo tässä viisi vastoin yhtä, sen tiedätkin, mutta olkoon rauha nyt ja hillitkää lauria kunnes hän nukkuu vaivainen. Tuomas, kirous, alas nakkaan teidät tästä jok ainoan miehen jos niin tahdon ja sen tahdon, jos vihani vimma vielä kiihoittuu, mutta hiljaa pojat nyt hiljaa ja koreasti, sille vereni kuohuu ja mitätön asia on silloin mielestäni kuolema ja kuoleman kauhistukset. Sen tähden koreasti, koreasti vaan. Juhani, Tuomas on vaarallinen mies. Ole ennen toveerini sinä, mies joka priskahtelet priskahtelet päälleni joka päivä ja tiima kuin sinä mies joka suutut harvoin, mutta hartaasti ja saatat silloin kurjan henkeni vaaraan. Ah, tämä oli paha leikki. Simeoni, pieksen meitä, kurjita meitä korkeuden voima. Timo, ole vaihti, Simeoni, minä rukoilen. Simeoni, jos minä olen vaihti, niin puhuu jo lausuu tämä kivi. Pieksen meitä, hutki meitä. Juhani, ole huutamatta päällemme enää suurempata surmaa. Tässä on jo vitsausta kylliksi. Tuomas, tuossa hän saadaan niin kuin hullu kädet ristissä ja silmät päässä kuin kuoleman hypion silmät. Suus kiinni kohta. Timo, ole vaihti, Simeoni, minä rukoilen ja eläkääme rauhassa kaikki. Kas lauri poikaa, hän jo raukene ja nukkuu, nukkuu hän poikaparka. Niin eläkääme Jumalan tähden rauhassa ja kärsivällisyydessä, kunnes astelemme tästä kotia taas. Juhani, kotia, emme hän joudu edes hauta kotoume kunnialiseen kirkon maahan, vaan tähänpä nukahdamme viimein korppien ja kotkien nokittaviksi. Minä kuolen nyt juuri tuossa paikassa. No niin, minä kuolen. Tässä oli tämä elämä. Mitä se maksoi? Kysymys. Juhani, et tietänyt armas äitimme, mihin kurjuuteen synnytit kerran seitsemän pientän alliaista. Juhani, et hän tietänyt. Juhani, oi, jos nyt kerran vielä ryippäisimme, paloittaisimme pullosta viimeisen pisaaran. Tuossa tuomas, ryippäisä ja Anna käyde. Tuomas, en huoli sinun viinastasi. Juhani, aha, ahaa, joko nyt on uronnettu kaikki jumpilan jallit ja kuninkalan saarnastuolit. Kyllä, jo teuhasetkin teuhaset ja peuhaset juuri elämän ja kuoleman rajalla. Hirmuista, kun aattelen sun astuneeksi Jumalan eten juopuneena silmät killissä. Timo, minä kauhistun Jumalan eten juopuneena. Juhani, Jumalan eten juopuneena silmät killissä. Se on aato se. Simeoni, etä sanot. Juhani, johan liki liippasi, ettei niin tapahtunut. Mutta nyt hän lepää tuossa kalveana. Haa, silmeni vuottaa, koska siellä oli hän ta surkuttele ja tahtoisimpa kätkiä aina sydämmeni sisimmäisen karsinaan, tuon kurjan köyhen ja kärsivän vuossa. Aapo, mutta unessaan hän unohtaa tämän nälkämme, tämän kuollettavan madon. Simeoni, kolmas päivä niin vaipukaamme jo kuolemaan. Eero, ja kuolla täytyy meidän, vaikka on edessämme lihaa, elävätä lihaa. Simeoni, se lihaa meidät kuollettaa, kuollettaa. Juhani, juuri tänäpänä tällä tiimalla ja minutilla, niin tällä tiimalla. Timo, tappakaamme se lihaa. Ampukaamme joka ainoa sarvipää ja tulkoon meille tuoretta lihaa oikein roimalta. Viisi kivääriä on latinguissa ja laurinkontissa on ampuma-varoja kyllin. Juhani, siinä on aatus. Aapo, joka meidät pelastaa. Eero, pelastaa tosin. Juhani, ah, millä maksamme Timoon? Simeoni, sinä Herran enkeli. Timo, tuoretta lihaa, tuoretta lihaa. Ei yhtään muuta. Eh, eh, laurinkontissa on kymmenettäin nykyisin palettuja luoteja ja kruutia vielä useampi latinkin. Juhani, niin kuin sanot, sinä verrat on poika. Täällä on luoteja ja kruutia enemmän kuin tarpeeksi. Herkiä on tässä 33. Me tompelit ja tapöt miksi emme jo ennen keksineet tuota keinoa. Aapo, tosin minäkin tuota tempua tässä kerran muistelin, mutta varat laurinkontessa eivät johtuneetkaan mieleen, enkä siis ilmoittanut aprekoimistani teille muille, sillä viisi luotea, viisi herkää. Juhani, sitä kohden tuumiskelin minäkin, mutta ehtimättä kauemmas. 33. Me herkää, hyvää. Kuulkaatte, kauramatin poikajunkkarit. Jos nyt ammumme kuin miehet, lävistämme aina joka ammauksella juhdalta sydämmen tai pään, niin avattu avattu on meille vapauden tie. Voi sinä, Timo, jokuuri itseäskin. Timo, hää sanonhämä sen, eihän tässä yhtään muuta, kyllä sen tiedät. Nääntysimmekö tähän niin kuin rotaat, eihän uhkeilla poilla aikaa ole, eihän minä sanon sen. Juhani, nyt leimaus ja jyrinä ja auki isketty on vapauden tie. Aapo, niin juhani, tosin kulkee tämä tie yli verisien ruumisten, mutta ei auta. Juhani, ei auta, vaan ympäri hiiden kiveä lainehtikoon mustan punainen veri. Me onnen myyrät kohtahan syömme lihaa kuin et. Aapo, mutta millä maksamme neljäkymmentä herkää? Juhani, elämän ja kuoleman tähden ja siitä on lakipuolellamme. Lihaa teemme ja viert ollaan mätimahainen patrona lihansa korjatkoon, jos mielyttää. Ei koske se meihin. Aapo, kuinka käy sen näemme, kun välttämätön työ on tehty? Mutta koska murha suuri on tehty, niin on kohta toinen askarre. Huomatkaat, kun viimein maassa makaa jokaa huiska händä, niin kohta heitä nylkemään. Mutta yksi meistä lähteköön murhessan omalle viertolan kartanoon. Juhani, tärkeä neuvo, nylkemään nylkemään ennen kuin nahka sitkistyy lihaan. Tapahtukoon niin ja tulkoon sitten kelle hyväänsä lihat ja nahat, suolet ja mahat. Nauta penkiin ja nahka pois. Meillä jokaisella on völlämme veitsi, joka pystyy ja tässä on puukko terävä kuin kärmeen kieli. Niin, käykääme käsin veriseen työhön. Nyt mies, jonka tuliluikku on tyyh ja pankoon sisään taattavan latingen ja sitten iskemme veriseen veriseen työhön. Aapo, mutta välijät, voimmehän kilvoitella vieläkin nälän kanssa tunnen tai kaksi, varsinkin nyt, kun pelastus on tietty asia. Voittakaa me vielä kertakuuden miehen kurkun voimaa ja sitten vartakaa me hetki, tuskamme vankeutemme viimeinen hetki. Juhani, tosin likistää nälkä, mutta tehkääme niin kuin tahdot. Huutakaa me ja ehkä pääsemme pinteestä vuodottamatta veren pisaraa. Turha toiva kuitenkin. No, no, me voimme vieläkin vartoa hieman. Onhan vapautemme hirveä välikappale kourassamme nyt. Lisäkirkaiskaa me täyttäkurkua taas. Minä rukoilen tehkät niin, sillä se on minun käskyni. Tuomas, äänetön kuin tämä kivi, paneppas, pempas möräämään myös. Tees se, minä rukoilen sinua, sillä se on minun käskyni. Tuomas, älä leeksoittele, minä teen niin kuin yhteiset asetuksemme vaatii. Juhani, olkaa valmiit. Yks, kaks, kolme. Kohottivat he äänensä, kohottivat seitsemän kertaa ja ympäri kaikui huutoja koirien ulvominen. Siitä vaipuivat he vartumaan taas, vaikka nälkä oli kovaa, mutta varma tietopelastuksesta antoi heille uusia voimia. Yksi heidän joukostansa, veli Lauri, ei kuitenkaan tuntenut näläntuskaa eikä toivon iloa. Tuossa hän muiden jalkain juuralla makasi kuorsaten ja kalveana. Vartoivat siinä veljekset hetken, varvoivat toisen ja läheini jo laskuansa kolmannen päivän aurinko. Silloin Juhani kultuansa vai sun ukkosen juminän koillisesta huusi korkealla kuoleman äänellä. Nyt pojat, herra auttakon meitä ja amen ja kohta alkoi tulinen verta vuodottava leikki. Kadeksannen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Maikki Rody. Kadeksas luku toinen osa seitsemän veliästä. Tämä on LibriVox äänyte. Kaikki LibriVox äänyteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuoksesi vapaihtoiseksi mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Rody. Seitsemän veliästä. Alexis Givi. Kadeksas luku toinen osa. Savu Pilviin Savu Pilviin peittui harmaa hiiden kivi, mutta Pilvistä leimahteli, paukahteli kuolema, kaikkialli herkien liutaan. Ja sarvipäistä yksi tuolla toinen täällä, luodin lävistämänä loiskaisin verähtäin äkisti ylöst ja kaatui pohaltain voimallisen henkensä rinnastaan ulos. Elikko jonka aivo oli puhkaistu raukeni pian, tuskin kertaakaan hän potkaisi van ojensi kankkeina sauvoina ja niin hän henkensä heitti ja mustan punaisena roiskui verihaavasta korkealle ilmaan ja ilmasta kaarenamaahan. Mutta hän jonka rinta haavoitettiin eikä juuri sydän lävistynyt hän riehui kauan kirmaisten verisena tuonne tänne muiden joukossa jotka luoti vielä oli säästännyt, kunnes viimein hän nurin neskoin kellahti alastanterelle ja siinä vielä hetken myristen viskelisorkiansa ilmassa ja kiire, häliina ja peloittava temmellys nyt nousi pian muissa, koska tuntien löhken toverinsa hööryävästä verestä he raivoten rynkasivat kaikki yhteen rukelmään. Kielet ulkona väännellen silmiensä ja hirmuisella möryllä täyttäen korven paiskelivat he risuja turpeita ja multaa korkealle selkiensä ylitse. Mutta kiveellä kierrottuina savun seisoivat kalveina peikkoina velijäkset ampuen, ladaten ja ampuen lakkaamatta ja aina kiirahteli herkiä maahan. Pyssyt leimahtelivat, paukahtelivat, mutta ankaraammin vielä tuolla korkeudessa jurisiä välähteli, jossa ukkonen pilvien vuorilla ajeeli. Silloin savu ja taivaan pimeet pilvät saattaivat synkeen hemäärän hiidinkiven ympärille. Hemäärässä kaikui herkiin kiljuna ja poru koirien ulvominen, pysyjen pauke ja pitkä sen jyllisevä ääni ja kuusien latvoissa kohiisi mürsky. Kauhdistava oli hetki, verikuumaksi tuntui ilma. Heräsi myös lauri nyt puoleksi valveilleen, avasi silmensä, mutta näki ainoastaan kamoittavan himmeyden ja himmeydessä tummia haamuja seisovan ympärillään. Hän kuuli verrattoman melskeen, kuuli vierestänsä, kuuli solhalta maasta ja ylhäältä korkeudesta, ja levottamassa veressän tuntui hänestä vielä, kuin olisi kaikki vaipunut alaspäin kivalla vauhdilla. Synkeä aatus astui hänen mieleensä ja hän lausui itsekseen. Näin mennään syvyiden pätsiin mennään, mutta mennään sitten, mikä auttaa eneen. Niin hän lausui käänsi kylkensä, ummasti silmensä ja nukkuin jälleen uneen. Mutta niin kuin komea lennä, niin vaatehti itsensä hiden kivi savuiseen kauhtanaan matkien ukkosen kieltä. Sen ympärillä lainehti veri, ja sadoittain keikahteli siinä sorkkia ilmassa. Jyritteli ukkonen pilvissä, jotka nyt rupesivat raskaasti satamaan, ammentaen vettä alas kohisevan korpeen. Mutta tehty oli murhatyö, ei näkynyt enää pystyssä yhtään ainoa sarvea. Maassa makasivat viertolan kartanon 30 ja 3 härkää, mikä jo kuollena vallan, mikä potkien vielä. Ja sieltä ja täältä kuului kuollon kampauksen korahtelevia hengen vetoja. Mutta alas kiveltä astuivat veljekset koirinensa, riensivät verhoon tuuhean kuusen juurelle, sillä tuimasti satoi ukkospilvi ja huokailipartainen salo. Tässä he seisooivat katsellen edessään kuoleman runsaista niittoa ja monena solisevana purona juoksiverinen vesihiidenkiven ympäriltä kohden jokaista suuntaa. Mutta koska sade oli lakannut, astuivat he verhosta ulos, käyskelivät äänettöminä iristelen uhriensa ympärille katsellen kamoittavasti ja tuolloin tällöin ravistain päitänsä. Juhani, ompas tässä lihaa, timo ja verta. Juhani, ja verta kanssä on totisesti. Kasvaista tämän kiven ympäristä vaikka pippuria kymmenen vuotta perätysten, niin on saanut moskaa niskaansa tämä maa. Mutta iskekääme tulta ja tehkääme valkea, jossa taidamme paistaa itsellemme tuoreta lihaa. Ahaa, maistuva maistuva pojille, nyt herjän paisti. Tuokaa kuita ja pihka lastuja, minä isken tulta. Mutta timo rientäköön aholle ja sattakon tänne kirveeni ja tuohikontit, jotka vaaran hetkenä hellitimme. Ja sitten syötyämme, rupeemme miehissä juoneen, rupeemme otta nakka pois, sanoi Krooni, punapartainen ukko. Maan povessä jo lepää hänkin, mutta paras tahan päästyönsä. Täällä kärsi äijärukka nälkää kuin juoksekoira, eikä ollut hänellä ystävää, ei heimolaista, ei suojaa mihin päänsä pesti, vaan olipa vielä tuo turhanpäiväinen kunniakin hänen Papin kirjastansa pois. Tuonne hän kyykähti kolistimen riiheen, ja kaikki on nyt on ohdettu turpeen alla. Kas niin, Eero, siinä hän rasvaisia pihka lastuja, tuossa tuo simeoni kuivi ja karankoja, ja kohta on meillä riekasvalkea. Viltä lepä svalmiksi tuomas oikein aika viuloja tuon kailokyljen reidestä. Ahaa, mielisimpä, mielisimpä jo tuossa paikassa iskeä kiinni, kuin kissa raakaan verisen paistiin. Tuomas, hieman vielä kärsimystä, ja paistin mä maistuu yhä uhkeammin, johani, niin vallan, mutta kiittäkääme, että kuulumme sukun, joka on oppinut taistelmaan nälän kanssa, sukun ja kansaan. Emme hän muutoin tässä hyöristkeliisi enää juuri näin, sen takaan. Mutta pian paistui liekissä seitsemän muhkiata lihan kappaletta, siis muistivat he myös laurinkin, vaikeeivät kuitenkaan tahtoneet häiritä hänen untansa kiveillä, jossa hän aina vielä makasi heräämättä silloinkaan, koska rankkasani hän tavaleeli. Mutta Timo oli lähtenyt matkaan, löysi myös aholta kontit, löysi kirveen veriselta josta makasi kontioi ja seitsemän herkää, ja pala siihen retkeltänsä takaisin kontit seljessä ja kirveskainalossa, ja silloin otettiin esiin kuusi reikäleipää ja lihakimpaleet tulesta, ja pienentyi miesten hampaissa kuiva leipä ja paistettu suolaan kastettu herjän liha. Nauttivat myös killiä kiiski nyt yltäkylläisen athrian, paastottuaan isäntiensä kanssa kolme yötä ja päivää, mutta koska he olivat itsensä ravinneet, niin koirat kuin miehet tuntui äkisti veljestän jäsenissä puuduttava raukeus. Voimallinen vastaan seisomat on unii heitä painoi, ja he kallistuivat selvät ummessa alastanterelle, toinen toisensa perässä. Ylhäälä kivellä makasi kuorsaten lauri, alhaalla kiven juurella muut nuotion ympärillä, koska aurinko sammuui ja syyskuun päivä pimeeni yöksi. Niin he lepäisivät uhriensa surmatun herkäjoukon keskellä, ja leiriä vartioitsivat äkeä, killiä, kiiski. Mutta viimein, kun oli jo ehtinyt kappale yötä eteenpäin, heräsivät he unestansa ja tuntivat jälleen jäsenissään entisen voiman. Nousivat he ylös ja rupeisivat kantelemaan musti ja mehukkaita tervaskantoja tuleelle, että punertavassa valossa näkisivät ylkiä suurta saalistansa, mutta lähettivät eeron viipymättä viertolaan voudille asiasta tietoa antamaan. Ylös valahti mustampunainen liekki, palaisten maata ja jylhää metsää. Kohden kartanua asteli eero, mutta muut kävivät kaikin voimin ketistelemään kaadettuja hirviänsä. Silloin heräsi myös lauri syvästä pitkästä unestansa, ja katsoi harristeelen ympärillensä, ja katsoi hetken käsittämättä, mitä näki. Tuossa palaava kantokasaa valaisi tyynen pimeän yön. Kaikkialla näkyi veressään pyllyy leviä nautoja, kielät hampaista ulkona ja mahat kohistuneina korkealle. Kaksi heistä oli jo muuttunut lihoiksi, kolmas oli paraikaa muuttumassa, ja siinäpä nyt välieksestä mikään ylki, mikä hallitsi jalkaa, mikä riuhtoili kirveillä rikki naudan jykeviä luita, ja mikään heistä lihoja latoili kuusen juurille valtaiseen pinoon. Tämän kaiken näki laurin pohmeloinen selmä, mutta lopulta kuitenkin hän käsitti, mitä oli tapahtunut. Hän katsahti alas, näki lähelle nuotiotasammaleisella mättäällä leivän, ja leivällä kappalein paistettua lihaa. Silloin tunsi hän kiivaan heukaisituksen matsassansa, astui kiveltä alas, istui valkean hauteeseen, ja iski kouransa lihan ja leipään. Paljasti hän kuitenkin päänsä liitti kätensä ristiin, ja nopeasti nyökäyttäin tuota pöröistä tukkaansa, siunna siihen ruokaa, ja alkoi maistavan ehtoollisen. Siinä silmät äkeine äkeen otsan alla, hän äänetönne istui ja atrioitsi. Siinä hän istui kuivatellen vaatteitansa tervasliikien hohteessa, ja muut, hänestä muutaman askelen päässä, askattelivat ja hyöriskelivät vikkelästi, sillä teorastettavana oli heille suuri kontio ja neljäkymmentä herkää. Sananpa saattoi Eero Viertolan voudille, vouti kiireesti herallensa, ja nousi tuosta huuto ja tulinen häliinä, ja Eero läksi vilkaisemaan takaisin tavallista vikkelämmin. Mutta kiljuen ja kipenöiden viaasta kokon kutsui Viertolan herra kaikki sapuvilla olevat miehet. Siitä läksi hän hurjasti käymään kohden hiidenkiveä kymmenen rotevaa miestä seurassaan, ja lähinnä herraansa Asteli Kartanon harteva vouti kourassa peloittava tervapampu. Samosivat he ankarasti eteenpäin, ja lähestui viimein paikka, josta heitä vastaan puneltava valohaamoitti. Valossa näkivät he seitsemän urosta, kuin seitsemän öillistä, mieltä hurmailevaa aavetta, ja veristä työtä harjoittelivat aaveet, verisissa kourissa veriset veitset. Mikä nylki, mikä hallitsi jalkaa, mikä riftoli rikkin yljetyn juhnan ykeviä luita, ja mikä levitteli vuotia kuivaamaan kuusien taipuville oksille. Siellä koiratkin keikahtelivat, nauttien naudoista noita hyljettäviä taikapaloja, joita teurastajat viskelivät ympärillensä. Piaan huomasivat killiä kiiski, että viaasta väkeä lähestui, ja he karkasivat kohden äkeällä haukunnalla, mutta kovistain reensivät veljekset hilitsemään heitä. Astuipä esiin vihainen viertolan patruunä, astui hikoillen kovintua isovatsainen pulle- ja silmäinen herra, kymmenen miehen voimalla. Aapo, hyvää iltaa herra. Juhani, Jumala auttakon meitä, tässä oli hirvittävä leikki. Viertola, onko jo helvette irti, surmattu neljäkymmäntä herkää, kauhistus ja kuolema? Aapo, niin on tapahtunut seitsemän miehen hengen päästimeksi. Viertola, minä teidät opetante jukolan metsäsistit ja rosvot, selkään heitä miehet, ja peitotkaat, että makavat veressään maassa, kuin uhkeat herkäni tuossa, päin tuuleen miehet. Aapo, hiljaa herra, tuomas, hiljaa, hiljaa. Juhani, seis herra, sen ei miehinesi seis, ja muista, mikä rauhaas tulee. Aapo, keskustelkaan me järkevästi kovan onnen kohtausta. Juhani, kaikilla on meillä yhteinen laki, jonka edessämme seisomme vertaverroin. Sillä M-kohdusta olet sinä astunut ulos juuri niin kuin minäkin, ja yhtä paljaana, yhtä paljaana, et tuumaakaan parempana poikana, ja sinun aatelisuutessa. Senpäädä tehköin pienen konstin meidän vanhan ilkosilmäinen kukko, yhteinen laki, ja tässä kohdassa on se vahvasti jukolaisten puolella. Viertola, puolellanne, onko teillä valta te kiroutut teurastaa juhtiani omalla maallani? Juhani, onko teillä valta päästää balloillensa herkiä, joista on miehelle hengen surma? Viertola, omalla maalla nihe kävivät ja aida tossa haassa. Juhani, sitten lasketaan vaale tämä. Tuo kappalli raja-aidasta, jonka herjät surkeaksi piinakseemme murtivat alas, kuuluu koreasti Viertolan osaksi. Mutta nyt tahdon kysyä, miksi paneerikaas kartan on niin räsyn aidan, että sen elikko yhdessä roisauksessa runtoo maahan? Vouti, aita kuin harjaksen teräsinen lurjus. Juhani, aita, jonka juhta työnnäisi vaan kortena tieltänsä pois. Viertola, mitä oli teidän tekemistä minun haassani? Minun haassani te junkkarit, mitä? Juhani, ahdistimme karhua vaarallista petua, joka pian nykistää niin teidät kuin teidän herkennekin. Raatelevan kontion tapoimme ja niinpä teimme isänmaallemme suuren yhteisen hyödyn. Eikö olet tämä yhteinen hyöty? Pensata perot, peikot ja perkeleet maailmasta pois. Katsokas tuota paikkaa, laki on vahvasti puolellamme, on vaikka metänis. Vouti, suus kiinnissinä röökele ja älä siinä lörpöttele. Viertola, mielyttääpä heitä vielä tehdä meistä pilkkaalurjukset. Selkään heitä, karat katpäin. Aapo, siivosti herrat, voudit ja rengit ja muistakat, kuinka meitä on kiusatut tässä kiusen kivellä ja että jokainen meistä on pian Wimman villittöpoika. Juhani, oikein sanottu, Wimman villittöpoika, Wimman villittöpoika. Ah, hänen aatoksensa kääntyy äkisti ympäri, hän purei sydämänsä kivikovaksi ja silloin yksi leimaus ja maa ja taivas moukuu. Ah, tässä on meitä kiusatut kolme yötä ja päivää elämän ja kuoleman rajalla. Tuomas, mutta nyt olemme syöneet veristä lihaa, hengittäneet murhan veristä höyryä ja tässä seisomme veriset puukot verisissä kourissamme veriset aina kyynnäs päihin asti. Suokoon herra teidän ottamaan ajoissa sanastamme vaari. Me muutoin teemme tämän yön kauhistuksen helvetiksi. Ottakaut, ottakaut sanastamme vaari. Eero, ja varoitus herjistä tuossa. Juhani, oi, herra, suot tällä hetkellä heille silmän voidetta ja sydämen voimaa, hillitsemään itseänsä kiusaamasta meitä kauemmin. Anna heille järkeä päähän ja ottakoot varoituksen onnettomista herjistä tuossa, sillä me taidamme vieläkin tehdä makkaroita. Anna heille viisautta, herra. Me muutoin käymme heidän pipeiksensa ja vehimme heidät näillä verisillä puukoilla yhdeksi lihaaksia vereksinoiden onnettomien härkien kanssa tuossa. Ja teemme kiljuvaksi helveteksi tämän öisen korven. Oi, herra, varjelle tuota viertolan iso maaista herraa ja hänen röykkäitä miehjensä. Armahda heitä Jumalan kaikki valtias poika. Tuomas, tässä seisomme astukat esiin, jos miellyttää. Juhani, tässä seisomme astukat esiin, jos miellyttää. Viertola, hyvää, hyvää. Nyt ylvestelkät. Mutta kerran luulen minä lausuu laki toista ja korjasti silloin lannistuu ylpeytenne pyrstö. Ja ompa vielä kurja talonnekin mennyt aina tunkkaiseen perustaan asti. Poiss mieheni, 40 herkää heitän saaliksenä nyt, mutta kaikki vielä tempaan teiltä takaisin aina viimeiseen sorkkaan asti. Lähtekäämme. Juhani, korjat katlihaan ne ja rääntyne ennen kuin pahenevat. Ne ei koske meihin. Riensimme vain nylkevään ennen nahan sitkistymistä lihaan. Viertola, kaikki hyvin. Koti ja miehet, niin kuin käsken. Poistui miehinensä viertolan herra, uhaten kovin ja kiroillen. Mutta veljekset rupesivat jälleen teurastukseen. Ja seuraavana päivänä oli 40 herkään yljetty ja palasivat veljekset kotijansa. Kangessa kantain karhua mustan hallavaa, angaran suurta. Mutta juhtien, niin lihat kuin nahat ja suolet heittivät he metsään. Kuitenkin kahden veljen vartioittavaksi. Ja niin loppui retki, joka syntyi taulmatin kertomuksista pohjolan mailta ja alusta määrättiin sorsan pyynniksi kourusuohon. 8. luvun toisen osan loppu. Lukiana Maikki Rody. Yhdeksäs luku ensimmäinen osa 7. veliästä Tämä on LibreVox-äänite. Kaikki LibreVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksisi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibreVox.org Lukiana Hennanärhi. 7. veliästä Alexis Kivi. Yhdeksäs luku osa yksi. On eräs syyskuun aamu. Muutama päivä on mennyt sitten, kun veliästen vaikea retki päättyi. Ahalla he istuvat nyt Kiehvan lihapodan ympärillä. Kaksi puorokautta olivat he matkanpaasta vartioneet lihoja korvessa, mutta kenenkään ei käynyt niitä korjaamaan, ja näkyisi tulee on tuosta verraton hauskia. Silloin päättivät, he käyttävät hyödyksen sanoita muhkeita kasajometsässä, ja elää oikein jalasti lihapodan ääressä aika tuonnemmaksi. Niin tapahtui. He kantoivat otukset aittansa, joka täytyy lihasta, ja orret peittyivät riippuvista vuodista. Ja nytpä Kiehuin muoluskien ja kuohojen hirveän suuri lihapata kantoisella ahala lähellä pirttiä. Kiehuin melkein lakkaamatta aamusta iltaan, ja täysinä ponnistelevat veliästen vatsat. Siinä he viettivät suruuttomia iloisuja päivien nyt, milloin he söivät, milloin he haastelivat satuja ja tarinoita, ja milloin taas sen he makajäesti makasivat mat-tälpää, ja kuorsauksesta jurahteli kummiseva ahon. Aamu oli kaunis, sen taivas sinisena kirkkaana kaarteli, ja metsistä ympärillä kuuluu raikkaan koellisen kohinaa. Vihaapetansa vaiheella ojentelivat veljäksi, mikä istui kannonpässä, mikä ahonkuivalla kamaralla nauttiin runsesta aamullistansa. Siinä myös koiratkin rahoittain mahoillansa hilloivat härien saartuvallista voimakasta lihaa. Kaikkeen kasvella näkyi hilpeys ja jykevä rauha. Timo, kiitos viettalan herällä tästäkin ateriasta. Juhani, kiitos ja kunnia hänelle. Aaro, mutta luempa kalliiksikin vielä tämän kestin. Varmaankin ei heitä vietalainen asia juuri näin. Juhani, laki on puolellamme, sen huomaa kaikki teherrammekin ja heittääkää räienkäymisen hiiiteen. Syökämme lihaa välit ja suruttumasti sulokansa vatsassamme, sillä selkämme on vapaa. Mutta enemmin liikettäpööt, enemmin liiketteen marsia, härien lihaa on lujaa muonaa. Eera, iskikäämme käsikäteen ja veljesringiä tanssikamme, loiskikamme ja takaa, että vatsa vaipuu. Juhani, emme hän tässä harakoissi kuin mä tää kunhoukot, vaan yhdymmenpä toisemmoseen leikkiin. Ah, missä avatit poikuiteni huikeat päivät? Vielit, lyökämme tulista kuuraa kerran vielä, kyllä emme ennen toukullan tomovilla teillä. Tässä on meillä sileä aho ja mitä kantoja on esteksi, tempaisemme juurineen pois. Ja tuoltautamme tarhalemme jatkoen ummen tasaisesta pinnasta. Nyt velisarja kahteen osaan ja sen puolen miehet, jotka käyvät taistelossa tappialle, nielkööt ehtoillaan juhden lihaa kymmenen naulaa tuomas. Olkoon sanottu, Juhani, kymmenen naulaa velit, jouriniin, kymmenen naulaa rangaistuksiksi heille, joita visäinen kurra kaaha. Juhani, kolme kummallakin puolella, se olisi suorinkauppa, mutta me tää on 7 miesta. Lauri, pois luovun minä, ennenkatselen kalupuita metsissä, kun hurjapäisenä poikan alleen näitä se juoksen ja hikoilin, lyökään leikkiä, niin minä käy metsään kirveskynä maalossa. Neen haastelen, he päättivät viimein athriansa jäläksivät rakentamaan kiekkotarhaa. Sen raivasivät he juoksemaan halki ahon ja vielä matkan pitkin nummen kavaraa ahon itäisellä puolella. Ja muutaman tunnin päästä seisoivat he valmiina leikkiin, kourissa vahvat koivuuset kangit, ja seisoivat he jaittuina kahteen joukkoon. Juhani, Simeoni ja Timo toisella puolella, mutta toisella tuomas, Aapo ja Eero. Alkoi kiekkoleenne läheiden välilänsä, ja kauas kajähteli tiena, koska kange tiskivät vasten visaista pyörä, joka huminailla juoksi edes takaisin. Mutta salojen helmoissa astelei laurikirveskainaloissa. Vitkainhan käyskelee, katsotaan tarkasti ympärillänsä, ja ainapas ei sahtuu kulkonsa hetkeksi, koska silmässä huomaa pahkoja, puitten, haaruja, vääräjä, ja tuu hetken koivujen tai määntöjen latvoissa hattapäillä tuulemvesiä. Nyt hän kohtaa myrskyn murtomon uusen korkean kannon. Sitä katsaa lehän hetken tuumiskellen ja rupeaa viimeen kirveellänsä nakuttelemaan läpeäsen kylkeen. Tehtyensä tämän aattelen hän itseksensä. Rakentaa martu levoa näkeväinen pesänsä tuohon läpäin punahentäinen läppälintu tai pikkuinen kirjavatikka. Niin hän aattlee merkittiseen visusti paikon, ja tiensä jatkaa eteenpäin. Mutta hetken kuljettuansa huomaa hän ripvauksen sen koivun, josta puskee ulos valtainen pahka kupääriäinen aika jouluka kuin vertainen. Sen iske hän irti ottaa sen mukansa ja maaraa sitä angaran kousun. Lähtee hän jälleen valtamaan, mutta pienpän näkee tarkkaisilmansa pienen kalliokielun syressä kummallisesti värsynen katajan. Mitähän tuostakin tulisi. Hän aattlee lyöpilaimattaa tuimalla kirveellänsä kerran ja kaksi ja katajan kaataa. Hän karsii sen, katselee sitä myhäilen hetken, ottaa sen mukansa ja lähtee käymään taas. Kuulee hän kylien karjan kelloja luhkaisee kerran huikeala aineella pöloittakseen händyriä seudulta pois. Hän luhkaisee ja ympäri valahtaa kaiku, ystävällisesti vastaten. Niin hän astelee ja ehtii viimeen kanervaisen kummun harjulle. Näkee erään honganlatvassa suuren tuulempesän keikkuan, koska viileä koellinen liehtoilee. Hän kautaa hongan, katkaa se siitä ryhtävän hatun ja istuu katselmaan löytyänsä. Siinä istui hän kauen harkitenen, tutkiskelän sekä tuulempesää että pahkaa ja tuota monikoukullista kataja. Millä tavalla oli luontohedet saattanut matkaan, mikä oli väärästenyt katajan noin monenkymmenen mutkan ja polven. Kallistui hän alas, nojaten pääsä vasten vanha ruohtunutta vihoilaispesää. Siinä katsoi hän puidenlatvoja purehtivia hattaroita, mietiskelen maan ja taivaan rakentaa tai täältä impivaran aholta kaikui hänen korminsa maikun ja kiekkokankien iskuista. Viimein tahto hän siirtaa aivoistansa kaikki ajatukset voisi jopahti nukkua vaan eipä miele nyt unihän tällä hestyä. Mutta mitä keinoa käyttäji tavallisesti lauri, koska tapahtui että unoinen viipyy. Hän silloin aatteli itsensä joko pieneksi myyräksi, joka myöriskelee rauhallisessa, maanalaisessa kartanossaan ja nukkui viimein hienoille hietä vuotealensa tai kuvaali hän itseänsä paksukarvaisiksi karhuuksi, lepääväksi yngessä sammalaisissa konnossansa kuusten juureen alo, jonka päällä talven tuiskuvat myrskyt pauhaa. Niin aatteli hän ja silloin unin melkein aina pienpaino hänen silmakanteensa unen. Samoin nytkin, koska hän aatteli itseänsä myränpoikaseksi rähmästeleväksi syväällä maan emonkohdussa. Hän nukkui mutta unin jatkoi hänen mielensä kuvailusta, kokohdeen ruumiinsä niin hänen sitä tuntui. Supistui äkisesti hienokarvaisiksi myyräksi. Silmansä käviävät kovin pieniksi mutta kämmänsä pullistoivat senkaltaisiksi hansikkaiksi ja valmis oli myyra, joka on ummenkohdussa kaiveli hankien juureen ala. Siellähän myöriäli ja kaiveli itseänsä lopulta ylöspäin pitkin honganlahoinnutta syrääntä ehti laatvan viimeiseen huippuun ja huomasi nyt istuvansa keskellä tuulempisää hienossa sammalaisissa karsinassa. Minä olen hyvä olla. Tässä tahdon asua ihan kaikkisesti ajatteli, hän katsoi, että tirkistään pienillä myyränsielmillään kammiensa pienestä akkunasta ulos ja hän näki allansa synkeen maailman kärittynyt syksyilan ikävän hämäärään. Hän näki impiparran jurken vuoden mutta mittaa ammattomassa mieltapoltauskaukaisuudessa. Näki siellä iltaisten metseen keskellä tuon alakuloisen piirtin ja vielä en näki hän armaiden veljensä heittelevan kiekkaapru ja suomuisella kaikualla aholla ja hän tuu miellytti katkerasti itkeä mutta kyllä ei tahta nyt juosta vanpyörskeli levootena lähteänsä. Kohden impiparran hän katseli ja yli ahoon ja vielä kappaleen pitkin nummenpintaa oli levitetty härien vuotia. Perisiä tuoreita levitetty pitkään rivin, jota on myöten hyppeli humisava kiekko. Koivuisilla tyvistä väärillä kangilla vellekset uhkeasti läimaattelivät mutta uhkeammin vielä istikin provasti hengen miekallansa ja sitten keimmästä raudosta vanhoista hevosen kengistä oli tämä hengen miekkä tauttu niin kärskäällä provasti itse. Ylpästi heiluttaen asettansa ilmassa heiluttaen ja kamauttaen sillä vasten tuolta tammista uskonkilpäänsä joka riippui hänen rintansa vasemmalla puolella. Hikipäin he mäikyttelevät edestakasin lentäli kiekko heidän välilänsä joka uuskuului kovameno ja paukkina. Mutta viimein huomisi provasti ettei kiekko ollutkaan tavallinen kiekko vaan se olisi punakansinen aapiskirja ja jotain vellekset käyttelyvät kiekkonaleikissa. Tästä julmistui provasti kirosia sadatteli, huutain tuhannen tulimmaista velistempäälle. Hän vittasi läikkivällä miekallansa itään länteenpohjoisen ja etelämpäin huusi korkealle ääneellä iaa iaa ja kaikista ilmoista läheni mustiapilveen myrskyn kierryksissä läheni hirmoisella vahriilla kohde murheellistä impivaaraa. Tuli tuhansittain tuullispäitä ja veleisten ympärillä he töitäivät yhteen kaikki ja tempaisivat heidän helmoihin se. Ja PN kiiriskeli kuusi veleistä tululeen siivillä korkealla ilmassa, ylisniskön sekavassa rukelmassa. Niin kärittyy ne tomuun ja pilvien sumuun pyrvät vinhasti ympäri kuin loinpuut pyörii, heitä kankurin vilkas käsik viskelee. Katselli tuota kauhistojen laurin myrän haumussa tuulempesästä, kun Martelevan hongan latvasta. Milloin näkehän pyöriä vasta kierruksesti miehen kourompi savan ulos. Milloin leuen niin kuin juhainen ykäväleuka. Ja milloin taas ne liehahti ylös karhe- ja tukkahen katsontonsa ohi. Mutta kämmät jäkisti pappi miekallansa vasten tammista uskan kilpäänsä ja siirtyy kohta pilvipatsas jäksi kiitamaan kohden hongistoa jossa lauri kiikkui korkeassa kehdyssänsä ja siltä pappiä lähtivät heidän myransilmassa pystyy. Kuitenkin lensi tuumetuulispähden ohitseensa ja jäkisti kuului ja jäkisti vaikeni taas sen välisten surkea rääkynen ja rähinnä. Ohitse hän lensi mutta peloittavalla vauhdilla metsä kohisi kuin tuhannen koskea kohisia ryskyi ja honga jonka latvassa laurit ulempi sassä läpääsi kaatui räikkynällä josta mies saikähtäen kovin äheräsi unestansa. Pahasti hän parahti loiskasi ylösmättäiltänsä ja huusi melkein itkivällä ääneillä autoi jumala ihmislasta kauan tuijatteli hän ympärillensä kohtomuistamattomissa hän oli. Mutta viimein asettui hänen autoksensa entisille tiloilleen taas varsinkin kun hän havaitsi viedästään kapineet, väärän kataajen pahka mulla on jätuulempi sän röyhkyään kuin turkin keisärin hattu. Lopulta läksi hän kirveskainalossa kalut olaalla astelmoinkohden impi vaaraa jälleen päättäen ei milloin kain enää kuvaata itsensä luontokappaläksi kuin ymmäillä kerran oli luonut hänen järkeväksi ihmiseksi. Inmietyskelen käystkeli hän eteenpäin huomasi vielä kivisen polun varalla pienen koivun, joka hänen silmaansa mielytti. Mitähän tuostakin tulisi hyvää kakkulakeppia? Aatteli hän iski kirpeellänsä ja oli miehellä seljessä oivallinen kalupuu kakkulasauvoksi. Ja tällä taakannilisauksella hän läksi taasen kulkemaan ja hetken päästä seisohen nummalla katselen äkeenä ja äänetönnä veljästen iloista leikkia tullista kiekon heittoon. Kovin sinä iskeltiin ja juostiin hoittajana taistilvet tuomassa AAPI-ajero, jotka ja olivat karkoittaneet vastuusmiehen sattarhan itäiseen päähän. Mutta kun raivattu tie oli loppunut, vaihettivat puolueet asemian kistassaan. Ja veilekset Juhani, Simöön ja Timo rupesivät pakenemaan kohden kotoa taas, vaikka pinnistelivätkin vastaan voimiansa myyden. Vaikeata oli vastustaa tuomman heittoa, koska kiekko loiskeen ja parkojen kirmasi esiin. Vaikeata kiekon taasen tulessaan takaisin pyöreihin eeron kirmasattumista hänen sauansa. Niin sinä kampailtiin, hikaltiin ja kirkuiltiin täyttäkitaa. Ja kampausta katseli äänetön lauri seljäsä metsolan taakka. Katselivät myös killeen ja kiski, istuin aina lähellä Juhani ja avauten tuolloin tällöin löykoensa vilahtavaan haukutukseen. Ja kirkkaana kartalle heidän päällänsä syyskuun taivas raikaskoilinen hongistossa hymyisi ja korvessa. Kuivan kuusen kyljessä nakuutteli punaharjainen keltasilmainen tikka. Juhani sitten lähteli hänen kileen ja kaunis ääneensä. Nyt annepas kurrasi tulla ja saapa hän seipästäni otsikkonsa, tietääkseen mistä hän on tullut. Kasi tuossa, siinä heitto, joka soittaa teidät aina ilvesjärvellä. Juhani sitä en juuri tahtoisi uskaa, niin tuossa hän se makaveikkaseni vallan koreasti. Mutta herran leima, jos nyt katso poikakintuus tuossa, löin vastaan iskehäntä aapo. Menee kuin pääskynnen ohitseni suhinailla, mutta minä tiedän, että eeron kankika jahtaa taasen. Juuri niin kuin sanoin, hyviin isketty eero hyvin. Kunnia eeroilla kunnia korkea, juhani. Ilman sitä päävälin tiitiästi, siellä hänessä ne olisit tapaa jo metsän pohjossa äijäparat. Tuomas, ota vastaan kurramies, alasin näillä perteelle kuin lapsi. Eero, hei jaa, meneepä ohitsensa taas, aapa. Ei kohta häntä yksikään saua, ei yksikään tuomas. Ei ennemmin kuin lentävää tähtä ja taivaalla väljet. Mitää sanottu? Eero. Aikapa siinä enää sanakaan hiiskoa, kun juhoksavat hennet lurpassa kadoneen lampaan jäljessä tuomas. Lystia. Aulla eera laula, ilo leikkiä lyöressämme. Laula reijamaen rygmentistä jokaloillutus ei enää tätä heittoa perään, vaan kestää meille vielä voittovirreksikin ahon toisilla rannalla tuolla. Laula Mikro ja Kaisa retkistä pitää eera. Eero, olko onhan laula ja riemaa, isäkot sauvamme vauhtia laulustani. Rajemma ei ole korkealla asupariskunta, harjoitellen virkaaviisi ammattia monta. Mikkoukko vilti hattu kuoharina kulkee, usein peli miehenäkin lattiata polkee. Kanteleihän kauppaa lähempikipalleroita, katsoa kaivot sulkeverät vallon kilttinoita. Kaisaakkan uskonaama imeskelee Sarvee, Askarellen saunenlöilys keskellä M-parvee. Seuraa heitä poikaaviisi kaikismatkan vaarois, heikkavanihin ratsastelen, keppihepoharois. Toinen poika harjastukka mattinimen kantaa maailman nimen mörökölli Veitikalle antaa. Sitten tulee kaksois parin alleaista kaksi, nuorinpansa kutsuumikko pikku tallu kaksi. Siinä on pyrykmentti me lähtemässä reissuun, valmihin on vankkuriit ja tunkiolla seisoa. Karsitaan nyt kulkemahan ylös-alasmäki, kuohimahin kuppaamahin kauppailmaan pikii. Aisois kaisen uskonaama itse olla tykkä, mikkopurre mallinsa sauvolperään lykkä. Kuormanaan rattahilla kolmen alleaista, pikisäkki sarvipussi pientä kaikenlaista. Poikanaalit vankkureissa kirkuukitaa täyttä, Kaisa heille huutaa kiro, mikkonyrkkinsä näyttää. Edelläpä konilansa heikkivoikakaaha, mörökölli viimeisenä pullorattaet rahaa. Tulla nimen suureen kylän portit räikkyy paukkuu, lapset parkuin piiloon juoksee koirat kiljuu haukkuu. Ompamikko monen hallin syytä katsot sokkarsaast, uhat tuon mikkon veitsel lasta piimäpartaista. Siitä talon koirat reuhu siitä lasten kauhu, rygmantti kun rajamäin astuu sisään pauhul. Lattialla lentoi juoksee heikka-orhins kanssa, mörökölli jyrittelee pullorattaen lansa. Nyt paikapotkauksen antaa orhi hurja, pierstäleeksi köllien rattat möräämähän kurja. Tuimakaisatunkialta ruoskan hirveen tuobi, jolla heikka peijakasta ankarasti suomi. Mutta tuolla kaksois pari kiskoutukka nuottaa, heitä taas vuoroissansa kaisenhulia suoppaa. Heikka voikaa kollimörää rääkyyn alliaiset, kaisahuutaa lyöden jalkas peikot mustalaiset. Voittaisi pakirku tämä kurjet pohjan soilla, voittaisi juoppa vaiheittajat hevosmarkkinoilla. Juhani. Mitä tuumiskelee Aapo siellä? Katsot poika, että te loittaneet kiekkaani visaista ja vahvaa. Tuomas. Tuonehän sekaan nerviston polultapöllä, ja pysähtyy mielestäni lähelle tuonta pientän äreettä. Päivää lauri, no miksi seiset tuossa noin äkäänä ja äänetönnä? Eero. Mitä kuuluu metsästä, lauri? Juhani. Kysy häneltä, sinähän seisoi, kun entenen pajuulan heikki, se myymään hesso. Röykkio kenkäräjö ja selässä. Mutta Aapo, Aapo. Sinä peikkaan pokko. Mitä kuhnailet siellä? Timo. Tein joutua, tein joutua Aapo-veljeni. Juhani. Tirkistelee ja haeskelee siellä, kun kissä poikansa. Tuullisepuhalta ja puunlatvat taipuu. Siirryppäs hieman tieltä pois mun kiskikoidaseni, muutoina vatkää päällasi varssa. Kuolletko sinä pois tieltä? Tuullisepuhalta ja puunlatvat taipuu, kuultani äänet se kaukana raiikuu. Jaa, jaa, kiskiparka. Jouta armut. Kyllä sen tiedät. Sinä mahdollistat istua ja haukatoilla niin kuin parhaiten maista. Jörri sinä. Hehehe. Siinä saat istua ja rauhassa ja katsella kurran juoksua. Mutta se on oikein saakeli eläitässä kiekkoa löydetä. Etsimään sitä joka mies. Eero, tässä on kalu. Tuomas. Saatapassa tänne Pökläniä etusarmani pihtiin. Aapo. Ja lähdetä se heille oikein miehen kourasta. Juhani. Juhaniin. Miehen kankituomas. Poisaalta. Muutoin annan sulle sarven otsaan. Aapo. Ohiipa sehumisee. Eero. Voisä juho veikkaseni. Miksi piäkset tyhjää tuultanoin? Juhani. Iske vastaan simeani. Läimäöten nurin että tannersoi. Oh, sinä nahjus itseäsikin. No, timopoikani. Katsoi, että kankasi paukahtaa. Päivälli sinun nahkas. Tarvitsi sitpä viisi paria vitsöjä verkkasen vekaamu tuomas. Eihän siinä muuta, mutta saatetaanpäs reijäämään rykmenttikylästä ulos. Muistathan, Eero, kuinka hemmonsauna savua. Eero. Mutta sinä kulkemahan eipä ollut myöhä tullutombi kuppokaisa hemmonsauna ryöhtää. Kohta Mii saunataisi joka ilmast neljästä. Maailman kumoon juttelevat satasarvee seljes. Kaisenhuullet massahteleen absuttelee kirves. Kreetamuori kaisankyn siis juttuuhampaat irlis. Mutta tuolla tarhan puolessa mikä puhuu heisaa. Kyltät kaltit saar naelevat pikkuporsaat veisaa. Miksi kyltät rähisivät, miksi naskit kirku? Katsos läätin oven alla Mikoon veitsi vilkku. He viimikko kaiken teki kaisahviin kaikki, sitten akka niin kuin Ukko harjaisia naukki. Sitten taas on kulkemahan kohdenkylää toista Mikoina Lystivoika Lähtö-Marsin soittaa. Aisois kaisan uskanaama itsellä tykkää Mikkupurin malliensa savual perään lykkä. Tuolla peijö retkelvät uudenpellan alla, koirat heitä saattevat kivalhaukinnalla. Nallit vinkuu kaisakiroon möräämöröökölli, Mikko koi riikivittelee, sandatiellä pöllyy. Mutta viimein loppu tulee hirveäst pauhinasta, kotiin ja koirat käyvät joukkoo saattamasta. Loppunut on lastentuska kurjain itku hyrsky, koska ompi ohimme nyt rejaamain myrsky. Kerran vielä toki rähinnätä korpimäiltä kaiku, ukoon ilma pakeenevat taivaan reunaan raikkuun. Niinpä hirmu rykmäntistä laskettelin laulaa, aika ompi kastamahan lauluneekan kaulaa. Siihen loppui eeron loppui myös teeskausvoimihin koskeva, ja aurinko vaipui länteen sammaleisten männyin kohtuun. Hikisinä asteivät veleekset nyt kotijanenvoittajat tuommassa aapoja eero kuin voitetut, mutta viimeisenä käyskeli lauri olaalla valtainen taakka. Siitä tultuvan piirtti pihalle asettivat, että he parantulevat lihaa täynnä ja keittivät sitä. Rupeesivät he yhteisesti atrioitsemaan, mutta Johanin simöönin letimoon oli nieltä vähreän lihaa peloittava mitta, kymmenen naulaa, niin kun leikin alkaessa yhteisesti määrättiin. Ilman armoa täytyy heidän tehdä tehtävänsä, kun tuommassa heidän edessään uhaten seisoo. Jalosti he purivat ja nielessäkälivät, vaikka usein hyökkäsikin heidän vatsensa vastaan ja silmensa veriponnistujat. Täyttivät viimein määrässä simöönin ja timoon, ja silloin he puhkatenne surkeasti irvistajan astuivat viipymättö piirttiin ja kautuvat nukkuman kaislaisille vuoteleensa. Mutta hetken vielä viipyy tuikeassa atriassaan juhaani, vaikka hän ahkerankin pureksiaan jäyräsi. Äänetänä katsellen kankeasti korpeen alas istui hän kannalla ja söi. Vihaisena varsinkin kuulessaan eränväkivaltaisten auruntirskumista. Lopulta nielaisihän viimeisen kerran ja kasvansa pullistoivit ja punehtuivat hirmuisesti, mutta alaspaloit kahti kuitenkin kurkusta palaa puoleksi purtu. Ja silloin vähän viipymättä puhkaten surkeasti irvistajan ja pidelle vatsansa astuivat vääntäin piirttiin ja kautuvat nukkuman kaislaisille vuoteleensa. Ja seurasivat häntömyys muut veljeet yölliseen lepoon. Yhdeksännen luvun ensimmäisen osan loppu. Yhdeksäs luku toinen osa. Seitsimen veljesta. Tämä on LibriVox äänitä. Kaikki LibriVox äänittäitä ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittaituksi sivapahtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Hennan äärhi. Seitsimen veljestä Alexis Kivi. Yhdeksäs luku osa kaksi. Koska viimein aamulla herasivat sikästä unestaansa, seisoi piirtissä lautamies Mäkelä Vieras miehen kanssa. Tuli hän viertalan herran lähettömänä käskeen heitä käräjiin härkeän surmaamisesta. Äänetönnä tuijoteilleen kuultelevat veljeksät lautamiehen käskyä. Nousivat tuosta vihdoin, pukivat päällensä, vähitellen sen liiteen unen häiriöstä. Kyhneili tukkansa äkää Juhani ja lausui morisevalla ääneellä. Juhani, tämä on Ankara asia. Olihan siinä kilpanna seitsemän henkeä. Ja mitä on tuhannenautaa yhden ainoa miehen verosta Mäkelä. Häriet käyskilvät koreasti viertalan omaalla aidetulla maalla. Juhani, mutta karhu, joka on sikä ihmisen, että harjen vihamiis, kaiken esiivalan vihamiis, eikä äskellekään yhtä koreasta. Tultuon viertalan herran maalle, vaan pistää koreasti poskeensa niin herran, kuin minun itsenekin ja Mäkelänkin. Ja kaikki olemme. Toivon minä kallistiostettu ja sieluparkoja. Katsokos tuota paikka. Ai ai Mäkelä, täällä on tallessa monta koukkoa punttia ja pykäällä täällä Hampaankolossa. Ja niillä pakeraan koreasti kylläkin tukkee viertolaisen kidan. Nyt en niitä mieli juuri ilmoittaa, mutta tuomarinen edessä helitetään tältä yhtä ja toista, aina kuinka asiat vaatii, asiat ja asian haarat. Timo, emme olekaan juuri kakaroita käärä ja asioissa. Astoimme hän esiin ymmäillä parhaina pokkoina siinä ankarassa prosessissa, joista olisi kylmästi lapsen elatuksesta. Aina pommuista vielä, kuinka huidettiin Juhani Juhanin poika Jukala ja hänen nuorempi veljensä Timo Teus. Juhani, Timo on vaikene, vaikene paikalla kuin myyran poikene. Niin Mäkelä, asia on sitä laatuaa juuri niin kuin sanoin. Mäkelä, että siis yrittäisillekään maksamaan hyvällä viertolaisen vahinkoa. Juhani, ei äyriä, ei äyriä, ei yhtä kruulun äyriä. Me säisimme oikeuden kannalla ja viimein on meillä voittavaikka matänis, Mäkelä. Mutta olenpä kuulut, että syödään tällä lihaa kuin kekrinä, vaan mitä lihaa on mässätään täällä niin runsoasti. Juhani, härien liha, härien liha viertolan härkeä muhkeata lihaa. Heikä olla kannella juuri tapana mässätä, mutta syömme noin vain koreasti. Niin paljon kuin kristillisen ihmisen älkäiseen maaruun mahtuu, Mäkelä. Koskitte siis kuitenkin lihoihin, joiden kanssa niin kuin ase on omista suista ne kuulunut ei ollut teidän mitään tekemistä. Juhani, lihat olisivat muutoimme nääntyneet ja levitteleet syhelmät ja syymyt, rutoot ja rupitaarit ympäri koko Suomen, mutta mehän pelastimme isämoime sellaisesta surkeudesta, ja jos taas en kysyy sitten, mikseemme selkämme vissimman vapaaren takia, kuopanet lihoja maan syvyyteen, joka oliskin oikein tuon pelin kysymys, mutta jos niin kysyy sitten, niin siihenpä vastaisimme näin. Me emme tahtoneet tehdä niin suurta syntiä, menetään isämaalta meidän esipällaltamme niin voimallista, mehukasta särvintä kuin härienlihaa, varsinkin muistella, kuinka moni poika on tänäkin vuonna saanut purran männön kylkeä, kun pukki. Mä kellä. No totta sanoen, niin oikein potetti korjata sanoen, mitä viettala ylpeästi hylkäsi, siinä on sen kysymyksen ratkaisu, mutta mitä koskee varsinaiseen seikkaan vahingon palkinto, niin pelkään päättäisi teiltä viimeen kiskotan ulos Juhani, eileikin, eileikin menköön, ennen tanterreti talouta ennen nurkkakiviin asti. Mä kellä, minä olen tehnyt työni ja sanoin, että mitä asiasta uskon hyvästi, Juhani. Sanokaa, että uskon ne vielä toisessakin asiassa, mitä hän probasti me meistä ajattelee tähän aikaan. Mä kellä. Siinä kohdassa otin se maailma hirveästi, mutta maineiden huuteen ei ole paljon luottamista, mutta yhden asiantaidon teille kuitenkin varmaan vakuuttaa sen nimittäin, että probasti on teidän tähtäinen kiivassa keskustelussa ja että Piispan toimesta tulee kohta pitää jäämme 50 kasakkaan. Juhani, Karaso Mä kellä. Niin, 50 hevosta ja miestä. Juhani, Karaso, kasakkojen piikkeä on Suomen voika ennenkin taitellut. Mä kellä. Ikävä asia ainakin, mutta eihän tuo kuitenkaan ole niin hirmuista, kun huudetaan. Olisiko tämä enään laittaa komppania, kasakoita pellöa, komppania kehistettyä, kasakoita osuurit muassa. Niin, mitä tuommoista joutujuttua uskoisin 50 miestä tulee, ei enemmin. Juhani, antaa heidän tulla. Mä kellä. Sinäkö niin sanot, Junkkaria minä kun antaisin viisi blootua päästäksemme heistä päästäksemme häpeästä. Mitää hulluksia, sotavoimia pitää jäämme 7 mihin tahden hulluksia hulluksia, mutta niin hän on Piispan me toimittanut. Juhani, hyvin kaikki. Mä kellä. Pahoin, pahoin, pevelin pahoin, mutta hyvästi nyt. Juhani, Jumalan haltuun mä kellä. Esinaa karillaan taavetti, mene herran huomaan enimeen. Tuomas, olisi kohan tuossa aiheitta. Juhani, kas niin pojat, 40 häkkäijä komppania, kasakoita, otaan minua kohtuusilvesjärvi. Aapo, epää elempää koviin. Juhani, 40 häkkäijäppä taljonakasakoita, osuurit muassa, mulkosilmaiset osuurit, otaan minua kirkkäisen kohtuusjärvi. Aapo, maalta mieläs mies ja alää riehu. Juhani, sinä kuulit mitä hän sanoi. Lauri, hän valeehteli sen näin hänen silmistönsä, vaikka koettikin ukko ottaa päällänsä vallontutilisen muodon. Hän valeehteli sen vannumminä. Aapo, suuri junkkari koko mäkeillä, kasakoita pantokon liikkeelle karjan ryöväriä ja nurmijärven rosvoja varten. Vaan ei kohden kunniaa lisää miehiä, joten popin kirjassa ei löynyt vielä yhtään ainoa tähän päinpilkkua, mutta mä kellä on suuri junkkari. Tuomas, ja kuitenkin aina kunnien ukko. Kunnien ukko, rahellisyys itse, mutta voi pahansukkeloita, koska hän vaan tahtoja hienolla, hienolla tavalla, että tiedä asiastakana, niin kuin pyriställät hänen verkossansa. Ah, oli sinä rinnassa kylmäsydään niin pahansuopamieli, niin voittaisi pahan itse perkeleinkin pimeyden juonissa. Mutta nyt hän suoja tekee paljasta hyvää, vaikka sommailajakin tuolla niin tälleen oikein riivätusti. Ah, sinä, kuinka sovititkin sanaa tausesta historiassa. Eihän ilman, että hieman köymmästä nyt minäkin. Juhaan minähän poikaparkapeljastu ympärin hukillettu on suuri kelmin jaarituksista, mutta nyt pahuomaa, että kaikki oli puhdesta valhetta kasaakoita tänne mitään vielä. Ah, mutta olipa sinne sutkausta suurustan alla. Menepäs jo lauria tein valkea tuonne keitinkiven juurelle. Sillä vatsa sanoi, että atrian aika lähestyy. Läksi lauri ulos aholle tekee, niin minua vaan tulee ja hetkempästä astuivat muutkin pirtistä ulos. Asettivat itsensä keitinkiven ympärillä ja keitättiin taas murkenaksi podallinen tuoretta lihaan. Ruvaattiin paattoriaille, mutta Juhaan ja Simeonin ajatimua ei mielyttänyt tänäpänä herkä. Eero, syökäät lihaapujat, Juhaan syö herien lihaan, Juhaan syö itse. Minua ei mielytä, että mä herkeen lihaavuus ei sitä vastenkaan. Simeonin tunnempaa väriistyksen sisestä ruumissani, koska heitän silmeni tuonepataan. Timo, syöisinkö enää koskaan tuoretta lihaa pois se, Juhaan. Nieläkymmenen naulaa herjestämakonsa kymmenen naulaa. Suttahan se muistuttaa, mutta nyt olen saanut tarpeeksen ja sun lietti on elämänit koska ei enää lihaa maista ja lihan nojalla on meidän täällä elettämä. Mutta nyt on mielestäni tuo pataa kuin mustia sammakoita tän. Ah, ei paljon puutu etten itke. Timo, mitä auttaa itku usko minua niin en ole tuhdennut silmeeniseltä kuin emoa-eukkonin haudalla koska muori peitettiin mammulla rakoisen, silloin päähaampi hauttelin muuten, koska poika rassuja kovaa noinen päiväuhka niin ajattelenpa aina. Eihan tuosta kuolemmota vihaisempaa tule mitään suuremme aika antaa uusia neuvoja. Juhaan oikein, sen temppyn näytän täällä kohta, näytän päinjakas ja sitä tähän pääkallon süttyy pieni aaltoksen kipin. No, no, ei tyhmäpääkään, ei se tyhmäpääkään ole juuri tyhmimpä. No, no, aaltoksen kipinä süttyy. Timo, mimmoinen kipinä? Juhaan, no, no. Timo, mimmoinen kipinä? Juhaan, ehkä avattaa olla kaikki kotona. No, no. Timo, oletko keksinyt keinon? Juhaan, onhan tässä herran nimessä tervaskantoja kuin mustia, tonttuja, tuhansettain ympärillä. Timo, on kyllä, mutta mitä aututaan tämmönen tervaskanto? Juhaan, sinä heikko uskonen sieluparko. Onnoistakai tämä kihisävä terva tervasta pikia, kiltavan mustia, lohkareita, joista saamme rahaa. Sen konstintuinen yhtähden kuin rajaamaan mikkokin, mutta kiitos ero, joka eilenhan este loilottelija saattoi nyt mieleä niitä mantervaskantokeina, sillä keinoa muuta ei löydy meillä rahansaantiin. Otuskin metsissä me väheneen ja vähennämistön erahaksi käytettynä eipä riittäisi se leipäniä muuhun sarpimeen, koska liheasta kerran niin kuin luulen, olen ottanut ikuiset jäähyäiset, ja kaikki nyt palkitsee pikia terva. Ottakamme mikosta vaari, mikosta vaari. Tima, ottakamme niin, mutta siihen pitää sitten myöskin yhdistää tuo mikon toinen virka, jos uusi elämme me leiville löysi. Minä kyllä tiedän, että kissä pistetään nahkahinnan ja koiraan elikkytyneen erin, jos heistä kunnon tavalla pohdin otat, mutta siinä tarvitaan vielä monta muutakin viisotta. Ja sen virka pidetään vähän niin kuin häpäällisenä. Muistakamme se kanssa. Juhaan, menee sinä hiiteen kuohriin tervaaminen, ja keitän pikia. Ja sinun pitää vielä näemmän, kuinka pikikärmästä rahasummia kieputaan. Aapo, mitä ajattelet tuumastani? Aapo, olempa sitä aivoissa, niin aprikoina eikä se ole juuri ilman järkevyttä, mutta leipää ei helli siitä kylleksi. Kaikkein vähimin voimme rikastaan hän rain kanssa lakia käydä pikijähkäletten perustalla. Ja onnettomat olemme joskään my viimeen asiassa alle. Juhaan, niin, niin, mutta mitäs tehdään oikeutta, on se kukin talaisi. Aapo, tehkäämme sovintoja ja heittekäämme kerääjänkäynti. Juhaan, poika, millä sovitamme viertalan tuliseen herran ja maksamme härkänsä? Aapo, ei hän riitä siihen pikii, ei tervaa ikämetsään, joka ei ole vähäinenkin pelottavalla tavalla. Mutta katsosin nyt, kuinka syntyy aaltoisesta aatus ja sanasta sana. Koska haastelit tervaskannoista, niin johtoi mieleen jukollaan äärittämät salot, sen tuuheat, koivistot, mennistöt ja kuusimetset. Poihän 7, mistä kaltaa kymmenen tynryn aat muutamana päivänä. Kasken poltamme kylvää meidän leikkaamme viimein, iivät, vehämme härkeen hintana viertolan. Ja tämä me kuitenkin aittamme osan omaksi tarpeeksemme. Ja siinä on leipää heille, joita lihaa ja veripelottaa. Taas mitä viertolaisen tulee, niin ellei härkeen hintaksi riitä ensimmäinen huhto, niin tekee sen toinen, tekee kolmos kaikitenkin. Mutta siksi kuin viljalainen tihuudessamme, niin puristelemme kaikivoimimetsän antimuoria. Ja teille kolmelle maistaa lihaa niin kuluessa kahden vuoden, mutta koska huhdessamme, se ei ole valmiina täräinen lahjo, niin aumeen rakentelemme iriihi ja kolkeelme. No, niin hän silloin työskentelemme kuin oikeassa talossa. Mutta katsotaan, jos päätämme astua maiseen juoneen, niin lähtekään meistä kirjasti yksi tai kaksi tuon viertolan kanssa keskustelemaan. Ja luulempaa, että hän viimeinkin lautuu, ja päättää odottaa satoa huhdestamme. Siinähän tuon sanotaan kuitenkin vähän kelpamieheksi tuomas. Sitä ne on vain kelpaa harkita, johan kelpaa tosin. Onpa sen evokatoisin miehenkallosta, vaan ei hatsaleen M-pääkköstä. Sitä harkitkaan, ja huomenna päättykään, mitä päättyy. Minui päivä, tuli yö, nouse toisen toinen päivä, ja päättyvät väljäkset seurata aapan neuvaa. Kaksi heistä, Juhani ja aapu, läksivät puhelmaan sovinnon kieltä viertolan kiivain herran kanssa. Mutta pien muuttui liepääksi peliä, että herran emi erityi vartamaan vahinkason palkintoa mainioista huhdesta. Miksi ei olisi ihan syöstänyt kelpaan, koska jukonaan ylhissä metsissä moneenkaltaasti summattomat hyödyt olivat hänelle tarjona. Mutta vallan tyytyväisenä kääntyvät velekset takaisin kartanosta saattaa kotiensa iloisen sanomun. Niitä olsen päiviä, kaksi, kolme ja läksivät velekset miehissä metsään kieltävät kirveet olaalla, mutta kohdassa vesuri vanha katkenut sirppi osteli viimeisena eero. Määrättiin huhdeksi avarpäivän kaltevaa ja tuhemäntynemäki, jonka yläpuolella nähtiin korkea kongisto. Ja niin pakaskan kautaminen aljettiin, kirveet paukahtelivat metsäraiku ja rytiin alakaatui määntymään nyyn harteolle. Mutta aina edellä reensi eero-leikelenpukkive suurillaan taipuvia silti keitävesoja. Niin kaatui ryheivätä metsää useita tynnerin ala ja ympärittöaksisi viherian havun ja tuoretten lastujen raikashaju. Ja siinä nyt makasi päivän reinteisellä maailäimpivarankaskin, Ankaraanavaro. Tuskin oli nähty sen vertaista ennen ja työ oli tehty viiden syys, kun päivän kuluessa. Siitä oli pääsivät hemokajasti tosen piirtissänsä kursuten kolme yötä ja päivää. Mutta koska ruumiinsa oli tarpeeksi levää nyt läksivät he ulos ajo-rätkilensä kellastuneisiin metsiin. Jumiin se viihemmäki jähe samosivat korppiakolaito. Kiehtoinen tarkalla luodeellansa tapiolla on karjaa tulevan talven varoiksi. Mutta kovin ja rupesikin vähelmän metsä viljonaissa tienoissa impi varan ympärillä. Ja aikaa oli jo väliästen kädä kokeilmaan toisen kaltaista elonkeinoa. Talvi tuli lumipäittimaan ahoilla kiertö oli vinkkatuuli ja rakentelikin oksia vasten piirtin seinia. Mutta piirtissä parven hiottavassa lämpymässä ajointelivat välijäkset ja levääten menneen talven monesta puuhasta ja vaivasta. Ahkeraan he kylpeivät ahautelivat ja sen jänsä pehmeillä pihdeellä herttaisessa löydyssä. Humisten kuumalta kiukalta kohosi löyli hajosi kiiriskelen ympäri huonetta, tunkeutuisi viimeen reiistä ulos ja haahtui kylmän ilmaan alakulyisen vaaleen taivaan alle. Niinpäkaislopuutellansa viettivät uniset miehet sekä päivät että yöt. Siellähän monenakin talviöinä katselvat pienestä ikkunälvestansa kelmeiden revaantulteen välpynäntä pohjoisessa. Silloin tuolla vuoden harjulla partaisten kusten takaa kajasti kauas haamattava kaari. Siellä saihkyen ja äänetänä soittu syttyy ja sammoi ja syttyy taasen. Tuuli tultaa jeeli ehtien aina pohjellaan valjulta portilta ylöskorkeuden kumoon ja väliin miten vavahteli ympäri taivasta himmeävalo. Tuotapäleikkiä katsilevat velekset pirttiin sopparvelta ihmitellen ja arvellen tuoneet tämän juhlallisen ilmiön alkoa ja syytä, mutta he arvelivät ja tummeskelivat turhaan. Silloin tälläin läksivät he kuitenkin lyhykäisen päivän valitessa ulostuulien temmelyksen. Läksivät hiihtelmään liukkaalla suksilansa halkihyrteistä metsiin. Ja miten onnistui saavut työtä liukkaan teeren, milloin harmaa karvaisen oraavan. Ja milloin metsällän asu ja milloin metsällän asu jäämistä jonkun muun. Kohtusivat he korvassa ilveksen pyöräät jälleet, jotka somana viivänä juoksivat pitkin hankkea ja kiihtyi heti vimmatusti koirien indo, joka näytti, että otus eestä kaukana kaarellut. Piaan kuullui killinen kiskin vingahteleva halkunto ja kivaasti siirtyi ajoa. Kivaasti riensivät myös meiliäkset sen jäljessä. Korven nyt kahdattiin korvesta kivistama käylys, ja kallioiden kylistä piestiin lumia sammellä kaus. Enellä karkasi ilves, jonka silmät kirkkainen välähtelivät, kirkkainen kuin kaksi peiliä päiväisen palossa. Häntä vain osi koirien kiljuvakiukku ja suksien suhinnalla 7 miesta. Nyt vinhästi kirmattiin kamajan korkeata harjannetto myöden lounaaseenpäin, josta päivän riituvat ähti kuuseen välistä kuumotteheita vastaan. Ja raikui oikealla pohjoiset alankomat, raikui hyvä semmoilla eteläiset alankomat, kun kille ja kiski ilmoittivat tulta hengittävän kimmansa, mutta pysähtyvät äkistä kilpailevat äänet, koska vääräköisinen ilvesparon kovinpana hetkenä kiipe sinne päästi ylös kuusin latvaan. Mieluisasti otti kuusi hänen helmaansa, mutta ei kuitenkaan boinut häntä kuolmasta suojella. Siinä reuhuivat koirat kärkköön leimua vielä silmillään ylös korkeuteen, josta hiljainen murina kuului ekuusi ravisteli tukkaansa uhaten mainoja. Mutta pauhinalla raiskynällä rynkäset väljäkset hiittäen esiin ja tuleena heidän poskensa hohtivat ja rinnat liihtoi. Silloin lausui tuomassa nyt hillitkät koiria välit pääsemästä vaaralliseen taistelon, jossa pienheiden mahansa on viilettäisi. Niin hän lausui jokohtaa iskyvät muut koiransa lujasti koirien turkkiin, koska tuomassa luikkuussa ojensia ampui. Alas kellehti kuusesta verinen ilves ja koirat kohta killehtäen rajohtuvan päästekseen uhrisa kippuun, mutta eivät pääsneet kuitenkaan. Makaasinys lumisilataan alalla ilvesteiskäten etemmältä ja kaikki alat teemoilihän kynsillänsä terävillä. Mutta toinen luoti hänen tuskaan sellyhensä lävistään aivot ja hän raukeni. Silloin kuusi uhatään ravistekijärjensä kerran vielä ikyli alas latvastansa kimmelta valuntekuolman poikansa peitteeksi, koska värein kuumassa virrassa pakenni sydämistä altishenki ja hälveni höyrynään ilmaan. Niin peloppui valtainen aiotolakka maajankuusi selmäillä, jonne luoteesta haamotti immi varonvuori ja himmeenä kantooinen ahosen alalla. Sinne nyt väljäkset iloisena saaliinensa taasen iskivät suuntaansa. Niinpä hyrteisissä metsissä hiihterivät hemäkiä ylös ja alas hiihterivät tasaisia tantereita ja kauas paistoi miehen avoin ja ruskea rinta. Niin heidän aikansa viettyi enemmän kuitenkin piirtiin lämpymässä, koska sä teitän unelijäisaurinkoviipyli etelän helteisessä maailmassa. Kauas olisi siirtynyt elon tulinen lähde tuskinpä se eräänä päivänä enää nosti otsaan sekkain ylös metsien sinisestä mutta silleenpäisessä massakäin tyykin ja alkoi toisen matkansa pohjallaan. Kesää oli tullut kaskikarsettin ja kuumina poulutepäivänä kuivisummatan risurkeelma ja poulutenaikalla hästyi. Mutta rajanaapureillaistän ummaa saattomatta kenelläkään tietoantomatta läksivät väljäkset pouluttamaan kaskeansa. Tulipistettiin varvissa ja ankara liekki kohosi juriin alakorkäytä ja pian pjärisklii ruskea savu aina pilvien äärin. Eteenpäin retkeäli palo etuhaaksi pouluttisi kaskeen auringon heleessä poistessa mutta ei se tyytynyt ainoastaan kaskeen risuun ja puuhun varrynkesipäin myös viimein yliin älähongaston pylväsalin. Silloin velekset kauheistojen reensivät kaikin voimin vastustaman valotonta voimaa. Hän lakkasiot ja pieksivät kanervaistetaan nerua ja heillä kuusi luotossa milloin välkähtelvät ja vingahtelevät ilmassa milloin löyvät raskasti maahan. Että hu mahti lisäntä enemmänkin. Mutta tuosta päi kuitenkaan liehua liekki ottanut maseen tuokseen. Se kierretti luottaen eteenpäin. Huusi viimeinen juhani korkealla äänellä. Housut kouraamme jokaisemme ja kastakamme lähteä sen enillä kuloa ja huhtokamme. Tempasivät hepäältänsä housut upohtivat ne helluvaan kylmään lähteänsä ja rupaisivat huhtomaan peittomaan nummenpalavataapintaa. Korkealle singahteli tulinen tuhka jenokin maahtemisikon jokkaratsasta, jota olisi kiitänyt täyttä laukka sen ylitse ja hämmentyy et hurjet loimat. Mustinakuin murjanit ja uskellen hiesä kaatuvat voimattaminen alas maahan puiskuttaen huuottaen tulisesta leikista. Mutta puhtaaksi oli palannut kaski, joka kylvettiin ja kynnettiin. Resuakäällä karhettiin seitsemän miehen voimalla. Viimeiseksi lujaa aitopantisen ympärille. Ja ennen talven tuloa rahatteli huhdassa oivallinen oras, mutta aitaan peijätettiin sopivien läppiä ja reikiä, johon rakennettiin raskaitaloukkoja moneen ja niksen kuolemaksi. Yhdeksän näin lupun toisen osan loppu.