 Vi er forskere i, hvordan dyr fungerer i bredeste forstand, og der er jeg særligt interesseret i, hvordan hjertet fungerer og hvordan lungerne fungerer hos alle mulige forskellige dyr. Så vi arbejder med krebstyre, frøer, tusar, skilpadder, slanger, giraffer, alle former for dyr. Og det, at vi ser på alle de forskellige dyr, gør, at vi kan sige noget om eller prøve at forstå, hvordan de dyr har udviklet sig gennem hele jordens historie. Så det vil sige, at vi prøver sådan at finde ud af, hvordan er hjertet opstået hos de her forskellige dyr? Hvad laver det hos de forskellige dyr? Hvordan er det forskelligt hos forskellige dyr? Og den forskel er ofte noget, vi er meget interesseret i, fordi det giver jo en forståelse af, hvilke tilpassninger de dyr har til et særligt miljø. Og den har giraffen et stort hjerte med det høje blodtryk, hvordan kan et musikhjerte slå 10 gange hurtigere end vores? Og så videre, så videre. Det kan jeg altså fortælle os noget om, hvordan de dyr er tilpasset til at leve det miljø de lever i. Så det er sådan en klassisk biologisk tankegang, hvor vi ønsker at forstå den biologiske verden. Og nu siger du en masse forskellige dyr, men det er jo sådan det, vi kalder de ekstreme dyr, du har forsket i serie, med slanger og skilpadder og giraffer. Hvad er det specielt, der er interessant ved de her dyr? Det, der er interessant ved de dyr, er jo, at i og med de gør noget, der er helt ekstremt. I og med de gør noget, som ingen anden dyr kan, så kan vi jo se på, hvorfor de kan gøre det. Vi kan se på, hvordan er hjertet tilpasset eller lungerne eller velgelsermændsorgan? Hvad er det for nogle nøgle tilpassninger, ændringer i deres kropstruktioner, som gør, at de kan noget, vi andre ikke kan? Og det kan man så sige, det viser jo så, hvordan de kan leve, hvor de lever. Det kan jo så egentlig ikke blive overrasket, for det forklager jo bare, at det, vi allerede vidste. Men det kan jo vises noget om, hvordan kunne andre dyr ændre sig, så de kunne leve der også. Og måske mere vigtigt, det kan jo sige noget om, hvordan kunne vores egen krop ændres, hvis vi ønsker at kunne overleve en eller anden bestemt stresssituation. Og det er jo, hvad der skriver rigtig tid under forskellige former for sygdommen. Når vi har for forhøjt blodtryk, det der femte del af danskerne, der har, så vokser vores hjerte. Og nu ved vi, når vi sammenligner med girafen for eksempel, at vi vokser vores hjerte, vokser på en uhensæksmæssig måde, i forhold til, hvordan girafen har løst det. Så det giver altså en måde at se på, hvordan naturen løser de problemer, som vi selv har med vores livsstil sygdommen og andre sygdommen. Så kan vi skabe en anden form for inspiration ved at se på de dyr, som kan gøre, at vi kan tænke i andre baner til den kliniske behandling. Det tror jeg er et enormt vigtigt og stort forsområde, så man vil se vokser rigtig meget inden for et næste 10 år, fordi man er mere og mere sådan, eller har en større større forståelse for, at naturen rent faktisk har lavet alle de her forsøg gennem de sidste miljarder over, og at de løsninger, som naturen har kommet op med, det er jo nogen, der holder, det er jo nogen, der har virket. Hvorimod, når vi laver en klinisk behandling ofte, så prøver man sig frem og se på, kan det her virke, og ofte desværre virker det jo så ikke særlig godt. Så indirekte er den her undersøgelse af dyrerne, og deres evolution, et bud på noget, der kunne hjælpe mennesker? Ja, og jeg tror for mig personligt i hvert fald, så føler jeg meget, at jeg ligger sådan på grænsefladen imellem biologi og medicin, hvor rigtig mange af de folk, jeg arbejder sammen med, er fra den meditinske verden, og jeg arbejder selvfølgelig også sammen med biologer. Men min indgangsvinkel til at forstå eller til at arbejde med fysiologien er, at om man arbejder med en frø eller en patient, det er sådan set lige meget. Vi ønsker at afdække nogle helt principielle, basale funktioner, og vi ønsker at bruge dem både til at forstå, hvordan opfører patienten sig og hvordan opfører dyret sig i den rigtige verden. Og de to ting ser jeg som værende, to, hvis man siger forstretninger, der styrker hinanden mere end at det er nogen, som er svære at få til at synchronisere os. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Den her fascination er dyret, og også er mennesket selvfølgelig mennesket som dyr. Hvor kommer den fra? Altså, jeg kan huske som barn at være vild med dyr, ikke? Altså, jeg havde alle mulige dyr, som jeg fangede rundt omkring, og havde masser af kæledyr. Og så, min fetter, som var et par år ældre end mig, blev interesseret i kryppdyre. Og jeg var over at besøge ham på Sjælland. Det var langt vægt en gang. Og der kan jeg huske, at jeg kom hjem, og så skulle jeg bare have en slange selv, ikke? Og det fik jeg så. Altså, det husker jeg som sådan en skældstættende oplevelse. Og jeg havde sig dyr meget, og jeg arbejde i en dyrhandel, og da jeg var i Sjæteklasset. Altså, jeg har altid været virkelig interesseret i dyr, og særligt krypt dyr af en eller anden grund. Men samtidig har jeg også haft en... Altså, jeg har haft lyst til at læse medicin, og var meget i tvivl om jeg skulle læse biologi eller medicin, og derfor kan man sige nu, at jeg er endt med at lægge i det der grænseområde, og så det har egentlig lægget på mange måder i korten lige siden den, forvirring omkring, jeg skulle læse det en eller andet. Jeg har ligesom fundet en melmvej, som jeg er enormt glad for egentlig. Så den går meget langt tilbage, den interesser. Og fascinationen har du så kubibbevare. Altså, hvad er det i det her område, der gør, at du kan blive vimessen, og være fascineret, og være drevet og tænk, da jeg nye høj er sådan, da jeg må videre? Jamen, jeg tror, at der ligger noget helt generelt i at lave videnskab, når man første gang forstår et problem. Og det er jeg mindre... Altså, den... Jeg skal lige glede ved, at en eller anden kompleks sammenhæng lige pludselig bliver sådan, at man kan forstå den og håndtere den. Det er en enorm tilfredsstil, synes jeg. Altså, en indslæktuelt tilfredsstil, som jeg ikke kender fra, fra noget som helst er andet i mit liv. Det kunne man jo også have i. Det kunne man jo have med atmatik, fysik eller kemi. Det er sådan set fuldstændig gylte. Men så er der jo et eller andet, som så gør, at dyrerne på en eller anden måde får mig til at tige, og det tror jeg ikke, jeg kan forklare som sådan. Men jeg synes, at fysiologien, altså hvordan dyr fungerer, hvordan mennesket fungerer. For mig har den enorme fascination, at man forstår, hvad man lever i, altså den biologiske verden, vi lever i. Men samtidig er det jo noget, der er baseret på rigtig naturvidenskab. Altså, man skal kunne noget med atmatik, fysik og kemi. Det er en verden, hvor 2 plus 2 skal være 4. Og det vil sige, at man skal bruge nogle kunskaber fra de andre naturvidenskaber. Men setter den ind i den her måske lidt mere bløde biologi, hvor man så forstår, hvad skal man sige, den biologiske verden. Og måske også forstår sig selv lidt bedre. Så for mig er det, altså jeg synes biologien på den måde er enormt tiltalende i forhold til de andre naturvidenskaber. Men det er jo meget personligt synespunkt. Og du kunne ikke have læst et humanistisk fag. Det var vigtigt for dig, at der er den her naturvidenskabelige kærene i det. Ja, altså personligt kunne jeg ikke være. Altså, nej, jeg kunne ikke have levet uden naturvidenskaben. Det kunne jeg ikke. Og altså, da kan man sige, at jeg synes, at de to blev ofte, så den satte op som modstykker, samfundsvidenskabet eller naturvidenskaben. Og hvor man kan sige, at det er jo fuldstændig kunstige opdelinger. Og der synes jeg, at det er lidt interessant. Og hvis man ser på de mange, eller jeg vil sige næsten alle de naturvidenskabsmænd, som jeg kender og som jeg respekterer, og som jeg mener er, hvis man siger, interessante mennesker, de jo også er folk, der læser litteraturen. Det er jo også folk, der interesserer sig for religiosvidenskab. Og som har et meget sophisticated onsliv. Hvis man nu skulle være lidt strid, så kan man jo godt sige det. Modesatte om mange humanister, at de så, den siger, den naturvidenskabet i verden, behøver jeg ikke. Det er sådan en kvantitativ en, hvor tall betyder, men det føler jeg ligesom ikke for, det synes jeg er et enorm problem, at man kan tillade sig fra samfundsvidenskaberne, og sige, min verden består bare litteraturen, og religion, og kunst. Og naturvidenskabet bidrager ingenting. Hvorom mod, hvis man naturvidenskabsmænd siger det, så er man straks en nør der afstumpede. Og dybe set, så kan man vel ikke være et ordentligt menneske, hvis man ikke har begge dele. Og det har du oplevet, at man gerne vil have den modsætning? Jeg synes, man oplever meget, at man fra samfundsvidenskaberne måske kan tillade sig sige, at naturvidenskaberne ikke er noget, vi behøver, og at naturvidenskaberne er noget, som reducerer den verden, vi lever i, til ligninger eller love eller regler. Og det problemen, mener jeg, ikke er rigtigt. Kan du huske på et eller andet tidspunkt i din forskningskarriere, hvor du sådan tænkte, her er et eller andet breakthrough. Her er et point of no return. Det er den her vej, jeg skal gå. Jeg kan huske, at jeg meget tidlig på studiet blev, og så visste jeg, at jeg ville gå i den her regning. Og så tror jeg egentlig bare, at jeg blev konfirmerede i det. Men jeg tog meget tidlig ud af rejse som studerende. Jeg havde et meget kaotisk studialiv, hvor jeg rejste ud. Men jeg tog til Brasilien, som ganske ung, og var det et halvt år, og arbejde med slanger hos en forsker, som havde været på rådstunden desidligere. Og der kan jeg huske, at det sådan gik op for mig, at det er simpelthen det her, jeg vil. Det er lige meget værd, så vil jeg fortsætte ind, for det her, jeg vil fortsætte i forskning. Så der tabte jeg med hjerte til det at være forskere. Og jeg har jo holdt fast i det, også i de periode, hvor det har været svært at få penge, og hvor jeg ikke havde ansættet. Der har været periode indtil jeg fik fast ansættelse, hvor det har været sådan lidt svært at komme igennem. Men jeg har aldrig tvivlet på, at jeg ville blive ved. Indenfor de senere år, hvad har så været de største forskningsmæssige gennembudet, du har oplevet? Vi har lavet en del studier på slangerne, hvor vi har, jeg synes, at vi har forstået et gammel problem, omkring, hvordan slange hjertet fungerer. Det bliver meget hurtigt og ekstremt teknisk, fordi det er et meget, meget kompliceret hjertet. Men der har vi lavet nogle målinger, som jeg synes nu gør, at vi virkelig forstår, hvordan det hjertet fungerer. Og det har vi så kunnet føre videre med, at vi vil hjælpe jer, bruge nogle molekylertikniker, kunne etablere, hvordan de mønstreget opstod, hvordan det hjertet skabes. Og der mener, at vi har bidraget ret fundamentalt, og at vi er den bedste gruppe i verden til det. Det er også meget specialiserede. Så har vi lavet et girafstudie, som har kørt faktisk over 10 år, som har været et stort samarbejde mellem naturvindskab, jordhus og medicin. Og det har for mig været et fantastisk projekt, fordi både at jeg synes, at vi har addraseret et rigtig sjovt problem, hvordan kan girafen lave det her meget høj blodtøj, og hvordan kan det leve med det, hvorfor dør den ikke af et blodtruk, som vi vil slå os i alle. Og der har vi, synes jeg, i løbet af de sidste 4-5 år, virkelig sådan et forstået girafen. Og det har været et samarbejdsprojekt med en masse mennesker. Og det at have så mange mennesker involveret, som har gået sammen om at forstå det her, på én måde sådan et exotiske eller esoterisk problem, det har været helt fantastisk. Det har givet mig en masse inspiration også i andre forskningsmæssige sammenhænger og en masse kontakter, som jeg har kunne bruge. Så det har nok været det sjoveste, og det er virkelig det, der har holdt mig gående i de sidste 5-6 år. Hvordan har du det med det her fokus på, om det er nyttig forskning, du bedriver? Ja, men det er jo blevet mere og mere problematisk, synes jeg, at man selv fra de meget etablerede gamle forskningsråde også nu gerne vil have, at det kan bruges til noget. Jeg har det blandet med det, fordi jeg føler mig enormt privilegieret, at jeg får lov til på skattepenge og rent rundt og lave stort set, hvad jeg har lyst til. Og det, der er klart, at jeg føler, at jeg skal give noget af det her tilbage til samfundet på en eller anden måde. Jeg tror bare, at man skal passe utroligt meget på med at være for kortsigtet. Det er svært at vide, hvad der bliver til noget. Om det bliver det argument, så kan jeg sige, at jeg laver præcis hvad jeg vil, fordi der ikke er nogen, der ved, om det bliver til noget om 20 år, så kan man jo ret færdigt gøre hvad som helst. Og det tror jeg ikke, man skal gøre. Det er vigtigt, at man siger, at det er her ved at undersøge eller ej. Men udover det, så tror jeg jo, selv hvis du laver forskning, eller når vi laver forskning, som måske aldrig kan bruges til en klinisk behandling eller udvikling af et nyt produkt eller hvad det nu skulle være, så må jeg jo ikke underkende værdien af, at man rent faktisk ører en generelt forståelse, men også samtidig, at man bruger det jo også i en uddannelsesmæss sammenhæng. Sådan så, der kan være en studerende, som bliver oplevert i nogle teknikere. Og der kan godt være studiet i sig selv ikke kan bruges til noget, men det har jo en uddannelsesmæssig komponent, hvor man rent faktisk ører nivået i det danske samfund. Så jeg tror, man skal passe på med, at man ikke altid leder efter den, der er meget præcise kortsigtet nytte værdi, men man ser på det lidt mere i sammenløden. Og det kan jeg godt savne i den nuværende måde at anske forskningen på. Du lytter til Supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Når man kigger rundt ind på dit kontor her, så er det jo simpelthen en hel hule, du har lavet, og der er jo selvfølgelig masser af bøger, men der er jo alle mulige skillerier, der er knåler, der er udstoppede dyr, der er jo sådan et eller andet eventyr over, og lidt eksotisk over dit forskningsområde. Hvor meget tæller det, tror du, i din fascination? Det tror jeg, det tæller rigtig meget for mig. Jeg har jo et meget eksotisk liv. Jeg rejser jo 100 dage om året, og jeg kommer til alle kontinenter næsten på et givet år. Jeg kommer ud og er nogle mærkelig steder, og får en masse spændende oplevelser, som jeg er enormt glad for. Jeg synes jo lige nu, at jeg har et drømme job. Der har godt været ting, jeg suger over, så det skal lave ud og sådan noget, men jeg får en masse fantastiske oplevelser, som man ikke kunne have fået på andre måder end, hvis man havde haft den her professionelle indgang til at komme i et sted, som skal i Saudi Arabia i den næste uge. Det kommer lige i et sted, hvor man næsten en gang kan få turistvis, som vi skal ud og sidde i en ørken med 45 grader varme. Det bliver jo død, spændende, både kulturelt og videnskabligt, og det bliver en oplevelse, man ikke kunne have fået på nogen andre måder. Hvad er det, du skal i Saudi Arabia? Der skal vi ned at bedøve nogle orygser, som har været udryget, og nu er jeg blevet sat ud i naturen igen. Det er sådan et af de, der får eksempler på et dyr, som er blevet redet af, at man havde mysologiske hæver. Det, der er rigtig sket ved dem, er at de lever i den her ørken, hvor de bliver 45-50 grader varmt, men der er ikke noget vand. Så den måde de overlever det på, er at de laver kroptemperaturen stige, så de kommer altså op på et par 40 grader i løb af dagen, og så afkøles de om natten. Så på en eller anden måde har de tilpasset sig. Det er et eksempel på nogle af de her ekstreme dyr, som vi er interesseret i. Vi vil gerne forstå, hvordan i alverden kan de gøre det, som vi ikke kan. Hvad er det for nogle tilpassninger i deres kropp, som tillader det, og er det så nogle, man kunne forestille sig? Både man kunne bruge i en klinisk situation, men vel også i forhold til at forstå, hvordan skal klimaindringer, altså når temperaturen stiger 2-3 grader, hvad sker der som med de her dyr, hvor vil de kunne leve, hvad hvad skal der ske med andre dyr? Så det har der både implikation af forhold til den her klimaindringende debat, det har en klinisk komponent, og så er det selvfølgelig grundvidenskab, fordi det er jo at afdække et basalt spørgsmål. Men i forhold til det normative i det, altså man kunne vel også indvende, ja men det er en natur, der er, og den fungerer fordi her dyr, hvorfor skal vi nødvendigvis prøve at tænke, om det også fungerer i forhold til mennesker? Det behøver vi vel heller ikke, altså vi behøver ikke altid set det i relation til mennesker, og det tror jeg også, vi skal, altså personligt, synes jeg, at det at forstå de dyr af sig selv er nok, og det kunne sindssygt også sagtens, have drevet meget, tror jeg. Men der kommer vi jo tilbage til den her problemsling omkring, at meget af det, vi laver, skal være nødtigt. Og der tror jeg, der nogle gange, at vi måske overselger den komponent, den lille smule om, at det her det kan bruges til, og så er det, man involverer sygdomningen, hvor jeg da godt kunne savne lidt, at er det ikke nok, at her er der et fascinerende problem, og lad os forstå det, og at vi forstår det. Jeg synes, jeg faktisk er en del af, hvad skal man sige, vores begrebst verden, en del af den måde, vi bør forstå den verden, vi lever i, på samme måde som kult eller litteratur kunne være det. Altså noget, som bare bidrager til en almindelig glæde, og ved at være til, det kunne jeg da godt savne, at det i højere grad fik lov til at være en drivende kraft. Hvis vi så vinder tilbage til din drivkraft, og din oprennelige undrun og fascination, hvis du kigger på dig selv i dag, efter de her mange år, hvor du har arbejdet med det, er det så den samme form for fascination og undren, eller kan du se, at den sådan har udviklet sig i et bestemt mønster? Jeg har jo blivet mere måske fokuseret på nogle detaljer, som jeg ikke vidste, eksisterede for 25 år, men altså jeg har det stadigvæk, sådan synes jeg, at når man står med et dyr i hånden, som man ikke har set før, og oplever for første gang, at man laver et eller andet chirurgisk indgrive, så der tror jeg, det er præcis den samme fascination, som jeg havde for for 25 år siden. Det er det, der får mig, det er det, der så den virkelig får mig til at elske mit fag. Det er de der øjeblikke, hvor man står og aflægger ind i hånden. Og det er jo pjæt for en eller anden måde, men det er fandme cool, ikke? Altså her er dyr, som man bare synes er dødfascinerende, og så får man lov til at stå med det, eller et dyr, hvor man ser det i min natur, eller... Og så er der den der, så den forståelse af, Gud, det er sådan, at den her lille struktur af hjertet virker. Den der erkennelse af, åh, selvfølgelig, det er jo det, den gør, ikke? Det er jo den, den sørger for et blodløber på en bestemt måde, og når hjertræk sammen, så ændrer den sig sådan og sådan. Det synes jeg, altså den glæde, tror jeg, er den samme nu, som den var før. Betyder det noget for dig, og din drødkraft, at være sådan blandt de førende? Jeg vil jo gerne sige, nej, og det vil ikke være rigtigt. Jamen, jeg elsker jo, når man bliver introduceret til et froretdrag, folk siger her, The Leading Expert. Altså selvfølgelig, smiger kan man jo altid bruge, ikke? Jeg ved ikke, om det betyder noget for mig at være den førende, men det betyder noget for mig, at folk synes, at det vi laver er interessant. Og jeg elsker det, hvis man får en god omtale, eller en god kritik, altså hvor folk siger, ah, jeg var det godt, det, jeg har lavet. Så selvfølgelig, det laver jeg da immer. Så jeg tror, der er der meget, eller noget af den drødkraft, der ligger i, når man bruger hele sit liv på forskning, jeg bruger rigtig meget mit liv. Jeg tror, der er noget af det, at man så synes, at det er dejligt, når man bliver anerkendt for det, eller inviteret til at holde et fint forretdrag, eller inviteret til at skrive et fint tidskrift, eller hvad det nu er. Altså på en eller anden måde, hvor man får noget anerkendt for det. Så selvfølgelig er det vigtigt, selvfølgelig er det det.