 This is a LibriVox Recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Read by Omri Lerner, Jerusalem. הסופת סיפורים מעמק אחור מעט יוסף חיים ברנר. סיפור חמישי בנשף חלק א' יום חורף מעונן לפנות ערב. השמש לא נירתה כל היום. היקום מחוסה בארפל עמוץ קריר וחבד. אור היום הקצר הולך הלוך וחשוך ועוד מעט וייקחד קלה, ותחתיו יבוא ליל שבת אפל היום וערוך כגלות היהודים. קארק הקרח הנורה אשר בליבוד בני האדם ושמם כשממת העם הנודד בגויים. והנה שניהם יושבים על הקרקה לא הרחק זה מזו, אך גם לא קרוב. לפנה אין דבר בלתי הכיר הנטוי והרתוב, ובנה לבין הכיר, תה ובבו. לפניו כיסי עץ ועל הכיסי מתפחד אף מאוחה ועליה ספר שבו כתוב תענות חודרות ומרגיזות, טרעום אתמרה, גינוי מעשה בראשית והתחה כלפי שמיה. והילדים הקטנים עם הגדולים הנהרמים על התנור ולא יוציאו אף הגקל כאילו נקפאו או נעלמו. כנראה יבינו וירגישו היטב שהעבותיהם יושבים שבעה. ושני החדרים, המשונים בגזרתם, מכירים גם הם לפי הנראה ששוכניהם יושבים שבעה. והעביר הדומה והדומה, גם הוא דומה יודע שמחרידיו שבעה הם יושבים. והפרול, ההוגה, נחיים בדימי מת הלל בסדק שמעל הכירה. צור צור צור. נראה שיודעה הוא את מקומו ושעתו. הכל נוגה, הכל עבל בהצב, הכל מצטער צער עולמים ומרגיש את המרירות העיומה שבי שבעת שבעה. הכל רועד ומתבייש ומעונה ומבקש רחמים. רחמים. זה היום השישי לשבטם ככה. מחר ישבוע לארץ רק מקצת היום וכמו. מחר יותר להם לשבת על הספסל ולשוב למעשה יום-יום. היא תחל מחדש לבשל מעדני מלאכים, תבשילים, נפלאים, מהדקים הנתונים לאישה, השוחט מבית המתבחיים כמשפט. תתפור תליי על גבי תליי לכל הסמרתותים ובלויי הסכבות שעלת תנור ומתחת למיטות, השר שם מלבושים קורה להם. תייסר בשוותים את כל שבירשותה למגדול ועד כתון. תמשך במיני משכה שונים את הגווחות שבכל ראשי ילדיה. תלך אל השכנות, מבית לבית, השכם והערב, תיתושת לשונה המחודדת בתעניות ועניות על חיייה האומללים. אתה כמובן עוד יותר באוז וביתר הרגשת זכותה להתראהם. ועוד כאלה הרבה עבודות פוריות. ועל הכל תבקה ערב בחה, ופעמים אחדות בשבוע תשמיע ברמה. אוי, לי במים, אני מתלפת. הכל כנאוג מימים ימימה. ורב לי, גם הוא ישוב לעבודתו התמידית. יתעסק עם הקצבים, ישחות ויוודוק, ילך להתפלל ערב ובוקר, ילמדת בנב הקטנים דברי תורה מסמכים. דבר האסור לא אתה. משכת חולין ויורדיה, הלחות שחיתה ותריפות, ילחם את הרב, ועוד זאת, יתנסה במינוחה כשתשמע צעקת הפלונית שמתלפת היא. ישפוך הלאה חצי דלימיים, יקשור את זרוע ידה הימנית במתפחת, ועם שוח העניבה עד אשר תרים המתלפת כל זוואות וערב. אמנם יש לשאר, כי הפרוצס הזה ישנה אתה להתאים יותר קרובות מאשר בעבר הקרוב. כן, מחר ישלמו ימי השבעה, אבל היום עודם יושבים כפופים ודוממים. כל אורכיהם ועצה בהם הרפיון, אביסת הכוחות הבאה אחר הזדה הזהות קבירה. בנפשם רי כניות נאחרה, ובחזם עמיה וניקור של כאב נצח. הקץ, החורבן לא יבני, העבדה לא תושב. העסון, לעולם לא השכח. לעולם. לפרקים תפריע רק עברת ריבונו של עולם, את הדומייה שבבית. הכל הזה, כל האיש היוצא בשברון מותניים, עולה ושוהה כרגע בעביר כמו מבקש לו לב או למצער דבר אחר לנקב, וכארף עין, הוא עובד ולא ישיר חרב כל זכר קל. הוא טובה במרחבי הדהי עלמה, מקור האנחות והקולות, דהי מינה. והיא יושבת כאילמת ומקשיבה להן חותיו. לא לב אבן, לבקות לא ידע מאודו, ואף על קברה של המנוחה לא הוריד דמעה, אבל ביחיה, ביום החולף, לא רב היה כבישר הימים. מה זאת האם התחלת שכחר, או חורב מקור אדמאות, דלדול פלגה המים בראש הלוהת? הכיני, מבטא הלאה היוצא מבין הפפיים, שדימה יבישה מקננת בהם, נופל על המראה המעופכת, בעברה המלותש אל הקוטל. לב האם יזכור כי במראה הזאת הייתה היא, ימטקולה רגבי אפרה, מסתכלת ומתענגת על תעורה בעודה בחיים. לפני הלפני המראה הזאת הייתה היא מפתלת, שורקת ושוזרת את קבוצתה, ותדמה אז לתמר ענף ברוב דליותר. ואתה, המראה מאופכת לאור אבל, ומצורך בכלל, אם היא, היא, איננה. זית רענן, עץ צעיר, פרח שנקטף ביבו, תתפרץ נעברות מכירות הלב, אני החלשה החולנית חיה, וביתי הנחמדה הנעימה, היקרה, נרכבת בקבר. עלמה בת שתיים ועשרים. אוי, אוי, אוי, מה ידמה להבטי? לא בחוכי לסתכל אלה, לא בחוכי לסבול כל כך. גם זכות הווי לא עמדה בזה. הווי זיכרונו לברכה, הווי הצדיק, הרב, ביתי יחידתי. ובאיזה מקום בקרבה פנימה, היא מרגישה התקווצות פצע ומצדם, ובריסי איני האדומים והנושרים יראו נתפים נתפים. אוי, לאימאים, אני מתלפת. חושך, רב לאימקם לאט, מזה מים, כושר מתפחת בזרוע שלא מתלפת? צעקה, והסכנה חלפה, והכול שבל מכונו. בחלונות מציצה אותך חשחת הלילה לוחשת. שימום, שימום נורא הוא לחיות בטבל. המנורא המודלקה, שהוא עומדה על הכיסה לפני העבל, מתאמצת להעיד באורה הקהבה הרועד הבוקי המיבד הזכוכית המכוספיח, כי מקירה היא במצב השם מסביב לה. צללים אלמים גדולים ושחורים מסתרעים בעצבת על כל כותלי הבית וחילב. והשעון הישן והצהל משמיע בכל צלצול רם, במינוחה גמורה ומבלי החפז אף כלשהו, אחת, שתיים, ארבע. אוכלל לו אכפת לו מה ששומעי כלום התרעמים. השעה הרביעית עוד, אה, מה תערך העת. הוא יודע שיאטור וטולו מידי הוא אינו נוגע בדבר. פי האישה נפתח פתאום לדבר. מדברתי מתחילה כמעט מדממה, ומסיימת בכל אייבה רם. נו, ריבונו של עולם, איני כלבים לבריות, גם בוש לא יבושו, גם החלם לא ידעו. הוא רוצה הכנפשנו, עודינו מעז פניו, לבוא לביתנו לנחם הוולים, לנחמנו משברינו הגדול, אוי ביטי ביטי. הוא איבינו בנפש, המוכן להטביענו בחפמיים בעד כל החסדים שעשינו איתו ואימבינו. הוא עוד בא לביתנו. אה, ראשי יבכה, התשמע ליב. ולייב שומע הוא, אך לא יענה כלום. מבלי נועה הוא יושב בקפותתו המלוכלחה בחלב ובלי החבשר. עצמות לחייו בולטות, זכנו הצהוב והמתלבן נכפף מנגיעות בחזה, שפתיו הזהומות דוממות. אינב החשבניות מביטות בספר, אך גם קרוא לו יקרא דבר וחצי דבר. לשם הדברי זוגתו, הדבר האהו, גבר האובנו, עולים בתוך הנשמה שבליבו, הירהורים שונים. התזכור להם ממשיכה השובית, לאחתי עם שומעים לדברים עם עין, התוגה והשממון, המרחיבים את פיה לפהק, מביאים גם אותו לידי דיבור. התזכור את היום שבו בא הוא עם הבן יקר שלו לבקשך ללמד שחיטה את התנה הקשר והצדיק. התזכור, אני לא אשכח את היום ההוא לעולם. אותו היום הביא את כל האסון על ראשנו. היום, כשבה הוא, יחסיד הגזלם וישב על הדרגש הזה פה, התראה לי פה. זכרתי את היום המקולה להו. דברים טובים דיבר אז, דברים רכים, נעימים, חניפים, כחתו לזה ממש. טוב היה וחביב, רבלייב, רבלייב. אוי, מסותם את אני את פניו יקר היה אהוב, מרפל הנפש, ראוי להינתן רטייה על פי עשר מקות. קספינו דמנו, הלוהיה הזאת שלו, הגזלם, ואתה, שונה כזה, שגרם לנו את כל מצוקותנו והסמך בוודאי לפידינו, יבוא עוד לנחמנו. היהי כמה דרושה לזה, רמהות וחוצפה. הוא הדבר השר אמרתי, איני כלבים לבריות. הוא מעד אבקה, הוא גרדה, מאיר, רבלייב לאחרונה, וכל הכלבים, הצד של המצרי השחור, האם לא באו, רובם לבקרנו? אדונה ינחם אתכם בתוך הבאלי ציון וירושלים. אוי, כלבים, אז אין נפש, מלחכי פנקה של המצרי השחור, היא מחשמו, היא מחזכרו, מלהזכירו. אי, אני יודע מאיתו את הכל, יש מהם השר יבואו לתופסני בליבי, להלוך רחיל, לחתוף מילה נחוצה מפי, ישלם להם, אדוני כיף העולם. ושוב, דיממת, מעוות בבית, השיחה הקצרה נפסקת מאלה. די לה, להשובית, לשמוע את שלוש המילים, המצרי השחור וצידו, זאת אומרת, הצד של הרב. שחור במראו, כי על כן יחנו, השוב וצידו הקטן, בשם הלוואי המגוני הזה. תחזות, יחנה הצד השקנגת, את ישריוו בעל הזקן הצהוב בשם, הרמי הצהוב. בשביל להעלם דומה, עת רבה ולשקוע בזכרונות, והיא אוהורים, על דבר העובדה של ריבה מטרב, וכל הנגרר אחריה. את זכר הצד ההוא, לא תוכל לשמוע בקרירות לב, הוא ירותיח כרגע את דמיה, וירעיל את ליבה. הוא התוכן לכל שיחותיה ודבריה בעוזני שכנותיה ועירה אותיה. הוא החומר להגיגה בשוכבה על משקבה ושנתה תידוד. הוא המטרה לקללות מעליפות, שהיא שופכת כמיים יומם ולל, בעין הפוגות ולא תדע סובעה. הצד של הרב. והן היו ימים אשר לא ידע את המילים הנתאבות האלה. כבועם הלום לפני 20 שנה לקבל משמרת השחיתה, היו הם אז זוג צעיר. כשלוש שנים אחרי חתונתם, תפלי לא היו תלויים בהם עוד, כי רק נחמה ביתם עליה השלום יולד עליהם. ובנבוכה, העיר המצערה והנדחה בנפת רוסיה הקטנה היה בעת ההיא מספר המשפחות העבריות, לא רב, ומורה הוראה, לא היה לעוד, כי על כן היה רב לב כמעט התלמיד החכם היחיד בעיר, ויינתל ויינסה, ויורא בשעת הדחק גם שאלות של גדרה הקף והתנהג חצי רב. ועולם ההכנסה הרבנית הייתה נכנסת לתוך כיסר בשלמות. הוא היה מוכרת החמצ לנוכרי פסחים כדת, לא ניתנה במונופולין מחירת יין ויש של פסר. כמח למצאו לשמורה, פריע צדר לחג הסוכות, וחאלה רבות. ורבלי עוד יתרה עשה, בירותו את כבודו ומורהו אשר על הקהל, השתמש בשעת הקושר וילמוד לצבור כסף האומנות נפלאה. והיא למומחה גדול והיה עמד כיערות בבית המדרש הקטן בחנוכה ובפורים ובערב יום הכיפורים ובימי הטעניות וחולי וחולי ויהיה, הוא, על פי הצעתו, גם בעל הקורה, גם בעל התפילה, גם המשגיח בבתי העפייה של מצות, גם הכובה לקופת רמבהן ועוד כאלה משות בקודש. ומכל אלה, העיר הניקחדה התגדלה והתרחבה ההכנסה התרביתה ורב עוד לא נקרא לחיהן בה. בין קוב אחור ובביתו של השוחט נמצאו בפינה אחת 4-5 דרות צער שליקרים בקרן זווית שנייה מהחמים נוצצים אחדים על אמיתה קרים וחסתות נוספים בארגז החדש מנורות של שבת, קלי כסף וחדומה משקונות מטלטלין דנאידי באיר אומנם יצא כל לא נעים לאיש שפרנסתו על הציבור אבל רב לב וישתו לא שמו לב לדבר הזה לא פחדו ולא רחו מהלז שקסף תואפות להם ויוסיפו לצבור פרוטה פרוטה שקל שקל הוא רכושם גדל מיום ליום אז היה לנו תור זכב מזכירה שובית בימים האחרונים הראים את הימים הטובים שעברו לבלי שוב אני כאשר ידעתן מודה אותי לא הייתי מעולם אישה בתרנית תמיד כל ימי חיי צמצמתי וכמעצתי הגורה הייתה אישון עיני לב שלי מביא קשקשה מהקצבים דיינו היה בעל פינו בקיצור ההוצאה הייתה מעטה כמעט אפס ואך נושאה מרובה המצרי השחור לא היה הזאת ואתה להפך אם גם עכשיו איננו מתנהגים כשררות אבל המשפחה בל תשאלות אין הבישה היא של תשע נפשות ילדים קטנים כמץ כפי האפשר אכילה חובה היא והגזלנים בל יראו בטובה פשטו אורים מעל עצמותיי מה היא ההכנסה שלנו אתה לסוני ישראל מהחנוקה ופורים ייקחו המצרי השחור יין וכמח לפסח עם כה הוא המצרי השחור ואף בקפרות שזהו דבר השייך כולו לנו תקהו את ידוע חביבה ויוצא חדשה כי גם בעד שחיטת קפרות דרוש לשלם דמי תקסה דבר שלא היה לעולמים דבר שלא נשמע מיום וכל זאת למה בשביל שסיכריקון היקר בא לתקסה היא חנק בלילה הזה אב הרחמן הוא מען שחברתו אין מה לדבר רב ייקר ביטו אהבה והשמנה יושבת ומדשנת את במחילה ואנחנו מה ישרנו בחוסר כל קספינו עבד שיח בייר אך לא תוך חלא ורימה ותולע וגם בזה השם המצרי אה נשים היה לנו קסף למה נכחל היה ועוד כמה קסף או יבנו יסרפו באש אבישה בשמיים אומרים יעלמו לנצח כי גם קיום יש לו לא יקירות לו אתה עין וווציאה מפיה המשפט הזה ופני העצנומים מתאבים כל כך הומללים עד שאי אפשר לבלי האמין לה אתה עין אתה רק אל השחיתה איננו נשואות והשחיתה אל אלוהים הוא יודע מה היא? הווק פורח לא שווה פרוטה אומנם לא לעולם חוסר בשנים הראשונות אחרי אשר לוקח הרב העירה לא גדלה אומנם הרעה לי מאוד רב לב שוחת שהעיר הוא איש אוהב כסף יותר מגופו ובכל הנוגע לממון הוא ארום וחכם מעין כמור במחמעות וחלקות ידע לקנות את לב רי בגרונם הראש בין טובי העיר אז לנטות אחריו אי אפשר להכיש פתור בלא חלום אי אפשר ההכנסה נגרעה בהכרח הוא ועומדו אצל כערתו כבר היו ידיו רועדות לאט והינה בפיצום מעין עיר עצום אבל הפחת הייתה עוד כפי אשר יוכלו נסו עוד הייתה היכולת לחיות מחשבי חשבונות בעיר הוציאו הגדות מוגזמות על דבר סחום הכסף אשר לשובם והמפריזים שבהם הרהיבו בנפשם עוד לענות על השאלה כמה מנחיאת כף מלאה בכל עשר העצבאות למור עשר קטרינקות מאות יחד ממענה על הזה מיוחדה ומלאה איזה לחשסתרים אף שהמשיבים יקור בעצמם כי מגזימים הם לא מעט העולם שנה שנה ניפח עליו הגלגל הרב פרה ורבה ותגדלו בת בוגרת עלוקה צעקנית רגזנית ותבענית הרק כסחה אבא אבלי ארדלים חדשים פולרים החדשה מגבעת חדשה חוללת ראשות נדרשו בלשון פני אדם פשוטה בלי קולצל של ניב נעה וכן קלה ועל תשובה תביאה הרב בדליח הסעיני בההתנפלות של חי משפוחה וכצף רב ותביעות גדולות ונוראות ושאלת מדוע מדוע לכל יש וליהם אין במאה היא גרוע מכל העלמות מדוע זה הרמי הצהוב סובר כסף כאפר ובטנם הם תחסר מדוע זה השוב שבכל תפוצות ישראל הוא נכנה להרב בנבוך ההועדון לעצמו אשיר הוא כגוי את כספו ייתן בנשך ובמרבית ארבעת אלפים רובלו ונפשם הם שחה לאפר מה זה יחריש יתפק הבא מדוע לא יפיח קריה ומתאים בה יחריך להתנהג וכי אליהם סדרים משרים לא להרמה יצהוב הרבה וליהם אף לא מעט כאלה וכאלה דיברשים כבת ערב בגודל חוכמתה ויישמה אביעה המוץ לדבריה ויישכול הדבר בפלס שכלו וייר קיצד כהי וכי שלי מילה יותר נעימה מי שלך ויצא אל העם בימים הראשונים לחש דבר הריב במסתרים ויהיה ידוע רק ליחידי סגולה ועולם בו יום השבת והשוב שידע מכל הנעשה והיעתיד להיעשות לא הלך בזהפו וחמתו אחר המנכה אל הרב לשמוע אל החסידות שהאחרון משפיע בכל שבת עם חשכה על קהל חסידים וידעו כל בני ישראל של מים מעבר מזה עד בית התחנה של לרוח אשר מעבר השני כי הנה חיים חדשים הולכים וקרבים לקהילתם חיים יותר מעניינים יופכו בליבותיהם יותר תוכיים יותר אוכניים יהיה תוכן טוב לשיחה סיבה לחרפת מישהיה והישמחו ההידע הקדושה נפלגה במשך שבוע ימים לשני צדדים וגלה ביניהם אשר כמוה הייתה ונהייתה בכל במקום שיהודים נחיתים שמה ההישמחו דברי ריבות זלזולים וחרפות בשווקים וברחובות בבית המדרש ובבית המרחץ להבדיל בהתה היא עוד עמד על תלו הכל כמשפט זר היה קום משנות דור ודור דבר לא נהדר במי המלוכה ביתסף בני הילה סוכח הצד של הרב ללאוג להשוב ולשתו ולספר בדיחות שונות על חריצותה של האחרונה שפעם אחת נמצא אצלה בגדרת התשולנד פוזמק של ילד והצד השני גם הוא לתאמנת לשונו בחובו והזכור את כל מגריאות הרב והרבנית בעלת החותם האדום וההסחוק ושמחה וריב והנעה הוא מי את הערת האונג כשקרה איזה הרג רב בבית המדרש מה נעים היה להבית על מחזן דר כזה איך יהודים מסתבכים איש בזכן ראה מעלים דם איש של תני בעל מלחמתו הוא נשיהם וילדיהם של המקים והמוקים רועדים, רועדים, מתייבכים מקים חף וקוראים לעזרה כמעט שגדלה נעימות על הזו מאותה שמרגישים בשעה שעומדים מסביב לדליקה גדולה מובן מאליו שאלו שנתו פנים לכן ולכן אל כל אשר ייסע רוח ההצלחה ביחוד היו כאלה המלמדים שבאיר היו מאושרים עוד יותר ביותר צריכים לדרוש ולחקור ולהתעניין במצב העסק יותר מאחרים למען לא יתאו חלילה ותהיא עבודתם ארוחנית גדולה מאוד וחייהם יותר מלאים ושלמים רב הלכה הלוך רגבו ההכנסות נפלו בחלקו אחת אחת ואין עוזר בשנה הראשונה שודדה מהשוחט הזכות של מחירת כמח לפסח וביוודא החדשה הנוראה הזאת לשובית התעלפות שיש בה מאין מיטה וחימד שלא הועילה לה המתפחת שקשר לה אישה בזרועה בשנה השנייה עבדה להם גם מחירת הים אחריכן הגרדת תעניתה אחריכן ההתרוגים וכל ניצחון בא אחרי עבודה קבירה ועמל רב וקטתה ומזימות שונות ומלחמה ארוכה משני הצדדים ביהי לחדשה רבת ערך בתולדות נבוכה העיר הקטנה ממון גורר ממון ובטר עניה אז לה עניותה כמעט הורם הזה לא של רב לב שוחת מעבר מזה נתכלכל מצבו גם במקום אחר הכסף השר היה בידי לובים בני ברית ושעינם בני ברית החייל מעט מעט לרדת לתמיון ובימים ההם כנוספות לרעה ילצה החוק החדש על דבר מלבי בריבית ותובדנה על ועות רבות אז החליטו האיש ואישתו לקבץ רכושם הנשאר ולסחור בו את הארץ והגמרו אומר לבקש להם שותף ישר ולפתוח חנות חדשה בעיר להצעה הזאת הייתה עוד מטרה אחת תחליט בשביל נחמה ביתם אשר בעת ההיא כבר גלה ובטיף ותצלח לשידוח אם תדע לשבת בחנות והיה בטאת להדונה את המיועד לאיש יוכל הוא הגבר להיות רב שוב מלמד חזן הכל לפי חפץ העליון והיא חנבנית והיה הדבר הזה לברחה רבה ולמכייה גדולה והיוועצו וייניחו את כספם מכנות התבועה שר לרב שימון צעקן רב שימון היה הבכור בין חמש את העכים השר על משפחת יחסנוביץ' התחשבו המשפחה הזאת הייתה גדולה הניפה ועצומה באוכלוסיה ביחוד עירים הראשה בגאון במאה חגים כשהיו כל האחים והאחיות הגיסים והגיסות הנכדים והנכדות הולכים בעדר להתקבד מבית קרוב 1 לבית השני מהדוד השוש הגנדיל מקושת בכל תחשיתיה עוברת ממיוט כתה השקל הרץ ראשון מנסדה או כתרנגול הודי והיכונו לקרוא הולדר הולדר איבל תמיד הייתה בינה בין משפחת יחסנוביץ' ובין משפחת ציקריקון הצעירה ממנה בתולדות העיר בתחלק נאישה לראותה בכל סיבה מצויה מהלומות בשוק ובבית המדרש ביחוד בימים טובים לישראל בשעה שלה בטן מלאה וגם פני יש בין צורך להכופז לרוץ השוקה ולבקש פרוטה פרנסה ולא היה יום שמחת תורה ליהודי העיר חג במלוא המובן של המילה הזאת אם לא קרה על המעט ריב הגון בין שתי המשפחות הגדולות הללו כמובן היו המשפחות האלה מחולקות גם בדבר ריב הרב את השוב סיקריקון ויהן שמשפחת יחסנוביג' במחנה האויב הוא משפחת הזבולני אבי המכוללה של משפחת יחסנוביג' הוא זבולון הזכן על צידוש לשוב ראשי תמפני שירם זבולון אבי האחד מבעלי הבתים הראשונים בעיר קרה בעצמו לרב לב לשרת בנבוכה במשמח את השחית והשנית מפני שמשפחת סיקריקון על צידוש לרב היוצא מכל אלה שרב שימון צעקן היה מהעמודים התיכונים אשר פרנסת השוב נשענת עליהם והאיש נודע לנחבד לחסיד ולאיש אמונים בעל סדקה ומכניסורכים הוא תפילצו יוצאת בכולי קולות ונשמע למרחוק והתהי למילה בפיקול רב שימון יחסנוביץ או רב שימון סבולנס אלא רב שימון צעקן ולשעה שקע כמעט גם יש המריבה בתור מילוים לפרנסתו לקח רב לב לא נערים החדים ללמדם תורה הסינאה שהוצטה בליבור לא קוותה אומלם אך מתתה לצדדים בתפנה מקום רב שימון שותפו רב לב וישתו הגירים בנבוכה החלולחוש גם את עצמם כענף לעץ הגדול משפחת יחסנוביץ השוביט לא יצא כלל מפתח בית שותפתה ושם השפחה כל גלי מדברה והשוב גם הוא היה מבקר בבית שותפו להתאים תכופות שיחה שחר גדול אמנם לא נראה מנחנות עולם הדבר מובן מלב שלא ברב שימון היה שם חלילה אלא בזה שרוב בני העיר מוצאים את לחמם מסחר תבועה ואין הקומץ מסביע את הערי ובתקופה המאושרה היא ניתן לידי רבלי ביודלי בנו היחיד של רב שימון ללמדי ושחיטה ובדיקה והתחזק הכי בה עוד יותר יודלי היה אז כבין עשרים והתחשב לבין הגון למשפחה הנכבדה ועלר געבטה הוא היה בחור ירי שמיים מכיר ערכו שומר כבודו וברחה להוריו תפילתו מדודה ושקולה כל מילה מדויקה וברורה פנינים כאילו מונה ממש את עלמות העיר לא היה לו כל עסק מחביבו עליהם פניו בשחר אחרים המלאים והנעים בגדו העליון הענקי שהיה לא קצר ולא ארוך כי אם מגיע עד הברקיים ולא עד בכלל סכנו הקטן המרוקה מחוטי משי מסביב לסנטרו כלו הענב הצנוע והרח מהלכו ועוד רבות הגידו לכל שתם וישר הופיקי החי גברה כמעלות טובות ובינה בליבור להתהלכת הבריאות וטוב הוא בעיני אלוהים ואדם לא אין צורך בתחליט אחרת לא יעאל להיות שוב יסכים עד העיר למעשה רב שימון צעקם יהודלה יהיה שוב עירוני הגון כבטא העיר ונחמה הייתה הולכת יום יום על החנות המשותפת באמת לא הייתה מוכשרת כלל לענייני החנות כי חסרו לחריצות פסקת סבלנות עצומה מספר קבים דיבור מבלי חוש כל לאות ושהרמידות שהחנבנות דורשת מבעלייה היא לא אהבה לדבר הרבה ויופיע מסך בגמי קצת מאותה הרגזנות הגיעה ומאותה העצלות המתמדת הבאות לאיש מפנקו את עצמו בתור יצור יוצא מן הכלל אוריה לא יכירו שהליכת ביתם אלחנות היא רק כדי להינצל מהעבודות הבית וחדי לבדלות את העת בחדבה ובחיים הליזים וחוגגים בהתעשף משרתי החנויות להתלוצץ לריב ולחלק אבלים איש לראה הוא על כל פוד טבועה שהעיקר מביא מקפרו וכל אחד רוצה למושחו ברשתו רבים היו הדברים המלבבים בשוק הכי יותר מכל נעמלה לנחמה לראות שהכן ונים עושים לעיקר הכפרי את ההתעיה בחשבון שהם מתאים אותו ואודם לא אגים על משבטו מאוד מצוחן בעיניים מחזות כמו אלה קיצד החרוצים שבמשרטים מבלבלים את ראש המוחר הכפרי מחרפים אותו בשם יורקי וחמקי ומבליעים יהודית כללות חרפה רבות בתוך שער דבריה לדנבוך בפיו את-את ולא ידע את נפשו הוא מרגיש שהיהודים בני השד מסובבים את ראשו אך אי אפשר לצאת מן הפך אוי אני מטע מצחוק אוי חככה סוף חלק א' של הסיפור בנשף מעט יוסף חרים ברנר אוי לבריבוקס אורג רד בי עמרי לרנר ג'רוסלם הסופת סיפורים מעמק אחור מעט יוסף חיים ברנר סיפור חמישי בנשף חלק ב' כעבור ירחים החדים החל הנפשו של רב לב לשוב מעט למנוחתה אבל בלבו נשאר מקום פנות ושומם הוא לבש קדרות והתבודד והיו פנה וראים ומרירים מאוד הוא נדמה בחיצוניותו לדאג שפרפר ופרפר בין החיים והמוות והילה השובת גם היא ככה שעה ושונוף הניה בתהי לצלם בלעות לכל אשר עמדה נשמע כולה על הגזלנים שהציגו האחרונה ומאפר שחה עם רתה החיימה הכללית ניתחה גם על מחמה היא לא מצלם מקום בכל אשר פנתה נדמה לה כי הכול נהנים ולא אגים לה על השבר אשר הושברה בצייתה ביום השבת בצהריים לבקש איזו חברה לצאת עם הבימכולות ולהתעלס הייתה שווה לאחרונה לפנות ערב לבית אבותיה זו אפת נזופה ובהרגשת כאב ענוש בלב אמנם גם לטלבושת חסרו דברים נצרכים רבים כי אמר אביה רק כמתיים רובל חובות נשארו לפליטה ומזה אין להחסיר להבלים נחוץ לקבץ הכסף ולהתחיל להגות על עודות שידוחים והיה בשומע הדברים האלה והיהיו איניה למקור דמע אין מעלי חפז אבא לא בת 30 אני הודות לאל פתאיות אתן היה עונה על זה רב לב ויחייל גם את השתו בדבריו נערה כל מה שהיא מזגינה יובד ערכה הנה תגדלי וככל אשר תגדלי ירבוץ וחייך אין גם אתה לא תנוח דעתך הפרגה ותמיד הנחרות תחת כמיים בקלחת דבר זה נחוץ ובכל זאת אין למהר לגמור שידוחים מרתה ציפורה את פי בעלה ותבט על ביטה אבל לדבר מותר הן בחור ובטולה לעלונתית דומים מי האיש שחפץ פעם הוא מתכנח בהם הנה למשל השידוך שמציאה אוזר עם יקוביצחק הוא שידוך שידוך מה זה תחת שידוך שידוך מה זה תחשי נחמה מה תבקי למה יירא לבבך ביטי הלא תראי כי הבטולה אהבה והשחורה הטהיק הפרטך שלך בעצמה את השודחן ליקוביצחק אחר הוא יבחר בך יותר ונחמה דוממת כאבן גם את הבכור זלמן בין יקוביצחק יודעת לקבליר טוב גם לא אכפת למה שעבריות אומרים כי המכותן הוא מכירי גם במעלותיהם של חתן והביב כי לא יגעו לרעה אף בזבוב על הכיר נעים לגמר היום להיות בלת בית לעצמה וברשותה לגמרי שהרי יקוביצחק עלמן הוא הכל טוב ולחץ ליבה מה גדול מה מחאיב מה משמים ובחד הללות היה כניין הריני כבין חמישים דיבה רב אוזר השדחן וזה יותר מ-20 שנה הריני שותף להקדוש ברוכו לזווי גזיווגים ושידוך קשה כזה עוד לא ירא לי אהבי שבשמיים בעיר אחת לכתוב לכתבים אין צורך וחמה רצתי מבית לבית ודיברתי חזרתי ודיברתי בסוף-סוף רק כניין ולא תנאים ואתה אוזר לעת אתה סכין קד השעה טובה השכה רוד יהיה בימים הבאים לקרותנו בשלום יגאתה יגאתה ומצאתה על תאמין נו יהודים עמק שעורף עם צדק ריב אוזר במשפטו כי היהודים הם עמק שעורף זוהי עוד שאלה רבה אבל כי קשה היה לו לזווג הזוג הזה היה אמנם דבר רמת כל העת נדברו ואלה הרגיש לבלי בעצמו כי איזה דבר חסר לפה ובכל זאת היה מדבר כפעם בפעם בצאת השודחה מן הבית וכלו כל לחשים כאילו ירי היה מפני האוזנה עם אשר לקוטל ובאמת עם נעמיק חקר מה הוא ייחוסנו במען התגאה כסף לא הרבה וסמלות אמנם בעיניי אין כל ערך אבל בנוגע כולי על מה מיעוטן חיסרונו נו בשלמה לי לא נעימה עת נו מה שהחתן מספר זכנו אבל לך נחמה הרי זה עד רבה מעלה גדולה ובכן היא לא תוכל לא תשתה לא תחייה ורק בחות תבקה מודיעה האם אלוהים אימה מאיתן ולא ידעתי ככה כל רע לעולם כאשר איני יכולה להבין בשום רפן נפלט בעיניי איך היא מוצאת חן בעיניי חתן העיניים נפוחות צעדיה ככולה גמורה מה הזאת יעשה לנו האלוהים בוודאי הוא אמת ומשפטו אמת חצי בשרה מאיכל מיום ליום תתנבנה על ננחמה אסור לעלמות להתנהג כן בוודאי אלוהיה רצון הבורי כי אתה היה מזמין לנו שידוך יותר טוב לדונה היא לא אגלו ועולם הלא גם אתה בהוכו והוכשמו ממוחורת לחתונתך תהיה בעלת בעית עמידה אה? ומה תלגי אז לאותה פרט הבשן הבטולז גנה והשחועה המתמצת לצודדו ברשתה לא מקות זלמן הוא מבין טוב כמו שאנו חיהודית הוא יודע בהוכשם והדברים הבאים עושים ראשם חזק מאוד בלב הכלה באמונה עד מתי עוד לא לסבול מצוקה המעט ממנה כל תלעותיה כל שפיחת דמה מעקיצותיה של או יבטה ההיא ולא ההיא בלבד אלא כל חברת העלמות שצור הרתה שימה לי עומדת בראשן שמעיכות לנקובת ליבה באיזו שאלה מעדיבה הערה מחיווה לבראשה להראות לה כי בכוונה הן נפרדות ממנה ואתה לא להשמיע רק מילה אחת ומה גדולה ונמרצת תהיה נקמה מה תהמי ותכאב לבתת טריפה של פלונית כשתגיע להוזני החדשה אשר תאוף כברכים בכל העיר ולאה תלעת הסכינה את הרעיון ובאחד הימים בעלות במוחה זיכרון בהיר של מחזם מחי וכל והתחמצ לבע למירושת ההיא והיכר להדמבת והעם כמשפטה לוחד לה גם באותה שעה להגות בכולה הוי נחמה מה יעשוף מה יעשוף ותשכח הנערה כי רגע את הכל את הכל ותקום ותשמיע בכל כחולה יהיה כניין ויהיה והגדלו ייסורי הלב עוד יותר אבל מה זה היא הצבעה אתה מה יחסר לה אני קץ בחיי אונה שלוהים להם חתו חתנו לו היא הולכת ונמסה כנר מיום ליום והימים עוברים חולפים סכום הנדוני ההולך ומתמעת וותנאים עוד לא נכתבו מה היה סיבה אמיתית מדוע עם השכה שידוך הזה כמו מזפת במיהשם נלאו המוחות של כל אנשי העיר למצוא פתרון לשאלות האלה ומקץ הימים בא יהודה לבית אבותיו להיראות כי ניתנה לו חופשה מוגבלת למועד ירח ימים וחיש מהירה אחרי בעור היה תוכן שיחה חדש בעיר בפעם הראשונה כשבא משם סיפר אחד ושימון צעקן שאלה הוא ענה הלכתה בחור יפה והיקבל תשובה לבית רבי הישן הבין האבית הדבר תכף והיא דבר קשות ובאמת הלא לפני כל אמ ועידה קראה הולי בשוחט לשימון גנב בולי ההונזרים התבינו את העסק אשר ליהודלי עם רבו הישן זה קיצור אבא מדבר ומדבר וברא כעילם לא יפתח את פיב ועולם כשהכלה הגיט אימו בעורמה ראה שימון שמע לא בשביל רבו לבדו הוא הלך להתם לא התפק חתן דנן והיקרא בזהב כי איננו ילד קתם וחאלי אמרים אה רבותיי אה אה השומים אשר על צידוש לשוב יחשבו היו משתדלים להרער הכל יודעים את יהוד המים אות עולם כינה רתמים וחיזרה לוח צפה כזאת אומנם עבודתו בצבא כאילו כאלה אותו אבל מעולם המספרים לגנאי היו מאמתים דבריהם בעדות של ראייה כי באמונה יהודה הולך לבית השוב בכל נשף נמצאו גם כאלה שנשאיהם שמעו באוזניהן בעצמן איך התלחשו הזוג הצעיר בשבטם יחד ואיש לא היה בבית הדבר ידוע השוב והשתו הם אנשים יקרים ומזימתם תשקון אימם להעביר אדם צעיר מן הדרך הנכונה לחבור זמן קצר אחרי שוב יהודלים כמו בצבא הופער השידוך שבין השוב ויה קוב יצחק ואז נוספו האחרון ומקרב וידידיו אלסון אהב של רב לב אז רבו הרדיפות יותר גם עשינה של בלב משפחת יחסנוביץ' להרמי הצהוב הרבתה כמובן כמובן 77 ויימארו לקדם את פני הרעה ועולם רב ליב מצאת הנחומים בתקוותו הוא כבר חדל משעול את פי ביטו קטנה או גדולה הוא ידע הכל ונחמה לא יצא כמעט כל העת מפתח ביתה היא נפרדה מכל חברה כאילו היה קץ לאיבה אשר איבה אותה בת הרב על אשר גזלה ממנה את חתנה וגבול לא היה לכל סיברי החרפות שהייתה שמק לי שופכת על צרתה בכל את מצוב הקצב לכל הלאה עזים שהייתה מוציאה עליה אמנם היא נחמה שהרגילה הייתה מאז להיות ראש המדבות בכל חברה קשים היו לחיי הבדידות עד בלי נסו קשים היו רגשותיה מרגשות נודד בעיר נוכריה זרלו היא הייתה לי נציב סיד רק תקוות הוא יבוא יחריע הכל וככה עברו שנתיים והוא בא בחודש תשרי העבר ערב חג הסוכות והבדע דבר שובו לנחמה הייתה כנדהמת ואפילו רבלי בגבר לא יכול להבליג על שערת רוחו ונפשו וייתרף בשכיתתו בשגגה שני אופות דבר השאלו אוי הוא בוודאי יווקרם אחר בוויתם איך הוא העוד לא נחלשה דעתו מה טעני המשפחה היה עמוד בוליבור ומה יהיה יקץ ריבונו של עולם ועולם הוא לא בא גם ביום הראשון גם ביום השני גם ביום השלישי וליבם נפל ורב לב טרם יגלה את עוזם בני ויתו שגם בכלו מזיהודלי כמו משתמט ממנו מתאמץ לדבר אימא רק דיבור הראי משתדל להתרחק מהלב להתחמק כמו התבייש משומה ובאיר כבר איתם מרף רפת השמוע ובראשון לכל המועד לאחרונה נכנסו לביתם היהודה מחלמה שלום לך מה שונת קארתי לא לא לא לזאת ויישב בבית שכסוך מבוהל וחיבר הוא מספר בכל יאוש ובהפסקות כי נכנס בהכווה ולרגעים אחדים הוא תרוד הוא מתאר את כל ההתנפלות שנפגש בכאן מצד כל בני המשפחה מאז היה בנבוכה בפעם האחרונה החלו לכתוב לא מכתבים למקום עבודתו בצבא בדבר הזה אתה כולם סביב שומרים את זה אדב לא יתנו לו מנוחה הדודה שושה גנדיל אש וגופרית בפייה הדונה יודע מה יהיה סוף זה היה הרעיון האחרון ובשמיני הצרת הייתה כל המשפחה כחוק להם ימים ימים אצל הדוד אברם ובאוזני יודלי בר אבחן זה צלסלו קולות כל מיודעיו דודיו דודיו ורואיין לך יהודה שאף בן יעקוב יצחק שאינו מגיע לקרסולך ניערת כפו כאשר אך נודע לו טבע זכורה ולהיות חתן לאנשים כי השוחט וזוגתו גם זה להבמיל תזוטרת שונים כאלה שונים כאלה בחף מים הן היו מתביעים את כולנו ומה מצאתה בה בהקלה על מה חולה זקנה בלי כסף בלי בגדים לא איש הן היא השווה ולחנותנו ומי כמון יודע אותה הן לא תדעף לקשור קשר בזנה וחתול רק את משלטי חנויות היה לשיח וסיג ואסקים שלמים יותר לא תבלה את עצבאה במים קרים העולם אינו גולם שמענה את השר ידברו בעיר על עודותיה השם טוב אבל רב לכם לבלבל הראש מי אינו יודע זאת ויהודה העומנם יומר אחרת והנה לפניך השידוך כזה שידוך כזה ראשית היחוס רב אינו שוחט שנית הקרן בריאה אדם הכוח דבר גדולו והעיקר נממון ארבע מאות רובל במזומן קנטרים גדולים כפרוש ראשי ותאשר דיבר הרב לימים הבאים השכחת ובמוצאי יום טוב נכתבו תנאים וביר הכתבת הייתה החתונה וויום שלפני החתונה נתקבלה בבית השוחט על ידי שמש העיר פתקת הזמנה לבוא להתלס באהבים כחוק לראים וידידים נאמנים והבטחה להתיד כי אם ירצה השם בחתונת בניהם נשלח להם בחפל כפליים וכל היום הוצעקה היא עליה השלום כי דמי הנגרים ארצה ותחלה ויהבו הימים ותמות והם יושבים שבע אימת מבט בכל פינה בכל זווית שר הליל השחור עומד מצופה בחלון והשרון משמיע השעה החמישית השוביט בהתעוררה נזכירה שהילדים לא אכלו מאומה מאז הבוקר ותצא החוצה לקנות בחנות איזה דבר אוכל לערוכת הערב ורבלי עוד היה שקוע בהירוריו הנה כפי השר גונבו אליו רשמים וכווים החדים שער חדש מתחולל על ראשו הצעה מתעם ערב מרחפת בלבבות טובי העיר העיר התגדלה יותר ממה המשפחות בה ובכן הלא דרוש שוחת שני הוא למי יעיה הדבר אם לא ליהודה מסיים כל פם הערב העומנם עוד יבוא גם האסון הזה חייר גדלה אבל לא באמת נתרבו רק עניים ואביונים חדשים ובעלי המטבע נתמעתו למעט המשפחות כיום דרוש בשר לא הרבה יותר מאשר לה שלושים לפנים אגל אחד מתעוננים הקצבים דיו להסביע את כל העיר כי אוכלי הבשר היחידים גזלמן סיכריקון רובמן והדומים להם שגבולם רחב ובידם הכל פעות פייטיים ולא יתצלו להביא גם שחותי חוץ לנגידים הלאה כל מותר כל החיימה והעירה שפוחות רק על הדלפונים הם נולדו לכל תשלומים שבעולם בשביל צורכי הקהילה ואכילה קד אחת יהודי נבוכות אם התלותצים יושבי קרנות לא ישחת לעולם אוף לאוכלה עד שיחלה אחד מהם מכה לפה לשער כמת לאשל מחסור ודיגדוקי עניות יביא לבין גילו שוחה את הנוסף רב לב סומך ראשו בשתי זרות ידיו הדקות כקנה דעבון לב והקרה של אינונים משתפחים בכל סרטותי פניו במעמקי לבבו באיזו פינה הוא אומנם עודנו מקווה כי העבל הזה לא יעשה אבל בילכם רפו ידיו מרגישו את עצמו כגבר אין עייל הכל נותים אחרי התקיפים והעשירים מייבו לעזרתו ובהגותו ברשעתו של הצד ההוא זכור יזכור בנהימה את העובדה המראילה של עומד על גבב לפני שנה לא לשוחט בן ארבעים ומה לה אסור היה לשחות בלי עומד על גבב בכל זה בשביל שלא שם לב לשמוע הונו של סיכריקון בא לתקסה הוא להיכנס באווי הקורה לבל יעלימו הקצבים פוטה בהיות האפשרות בידם כך כך צעק הרב בחמת נקם כשנודע דבר יראה אלוהים מריבים עושי יד אחת את גנבים אבריחי מחס שוחת ובודק בישראל איך נוכל להאמינו על השחיטה איך נתיר לו לשחות בלי עומד על גבב מהראוי להעבירו לגמרי אי לב לתפלאי תלויים בו אבל כאן סינן אותו לחצי שנה וריבונו שלו למה חשא אוי לב אני מתע כרגע התפרצה השובית פתאום הביתה בהיללות זה עבר רבע והיא כולה מחוסה רסיסי שלג נוצצים נופנה החברים וחיורים הרבה מאותם הראויים להיות מונחים בקבר מה מה מחדש אוי בא ומה עם הדנפש היסורים אין להחילם אני הולך את החנות ההצל ביתו של הראשה ימח שמור לא אית הפקטיבה הבית בחלון או רע ושמחה וססון הכול יושבים אצל השולחן צוהלים וחוגגים המצריה הגונב סוסים מתהלך ביר מול כתו הטריפה הגויה האבא עם הרוצח יושבים גם הם יין משק פרפראות הבנתי תכף כי הלודותנו מדברים כיצד לקוברנו יותר עמוק כן הוי והבוי לנו למדת את ההפיקו השחיתה ואתה יש חתוך הבליסקים אוי צרותי הגדולות שם חיי טענוג ואנחנו נמקים אנחנו הם שמחים וביטנו המלך נרכבת בקבר ולא תשוב עוד אלינו אוי ביטי ביטי כמעט שהרימות תהבן לשבור את כל החלונות מרוב ורטיחת הלב חה ומדוע לו עמד שם איזה זמן לשמוע פתיה את שהם מדברים אוי הרגשתי חלשות בקרבי והעירה הפניפול בשלג והייתה קבורתי כל הית עמדתי מהרתי הביתה הם חוגגים ואנחנו אוי לא טוב לי לא טוב לי מאוד ראשי בקה ילדי העיקרים אפרוחי הרייבים רדו מן התנור ובכולי עםכם קרוב קיצי אוי לב מים אני מתהלפת סוף הסיפור בנשף מת יוסף חיים ברנר זו ליבלבוקס כל ליבלבוקס כתובילים כתובילים כמו הרבה עדכים אוי תלוי תלוי ליבלבוקס תלוי רגע רגע לרנר דרוסלם הסופט סיפורים מעמק אחור מת יוסף חיים ברנר סיפור שישי נדודים חלק אלף בהי עיר המחוז הייתי אז הימים ימי קיץ בלילה הראשון לבואי שמה מצאתי מנוחה תחת כיפת השמיים בחק היקום כלומר בהחסדרה הבילתי מקורה של הקלויז המפואר וההריסטוקרטי בחינוי ההמון גמילות חסדים ועולם ממכורת באמתות צילי ערב והיום רח התקדרו השמיים אבים והיהים מטר סוחף ניתח אל הרימות אהבה כאשר ברחובות והוכך יפה לבקש מחסי מזרם וללון הלילה בצל קורה ולפיכך נכנסתי הקלויז הפנימה ובקלויז שעת בין מלכה למעריב בכל הדרה מנורות באר מתנוססות נירות סטיארים דולקים יהודים נכבדים לומדים שס פשוטים אין יעקב וחיי אדם אחרים מבלים עת בשיחה בתילה בחורים החדים בני בליבתים דשעינים וטובי לב אברכים משים מהוגנים מלמדים מורים משותטים בקלויז בעלמה דברי תורה פתפות חדשה אירונית איתונית צנועה חיים עולם כמנהגו ישבתי על החד השולחנות הארוכים המחוסים בניתפי חלב זהר שם זהר שם אשר לפי הקירה הצחורה והחלקה והתבוננתי לאהרחק ממני עמדו ארונות גבוהים ורחבים מלאים הפילת בין השמשות וחרחי ספרים אבים דלתותיהם הפתוחות היו בעיניי כפיות שאול לבלוע נשמות צעירות ורעננות ולשמור עליהן את דרך עץ החיים מכות על המזרח עלה אברי חסיד הדו וועל צדקה גדול כפי הנראה ואחרי הסתובבו מעט בהצנה לכת מסביב ליהודי הפש ישב מי ימיני התייצב רגע ותקה לידו בהסתר כביכול איזה מתבע ונפנה לאחוריו במין משונה כאילו לא עשה כל מעשה טוב כלל יצורים רזים בבלויי סחבות וציציות מגועלות שחופשו זה רגע מחדריהם כבריהם המאופשים התפרצו ביתה המדרש בכל שעון קל והתנפלו כהרף עין על המשוגה שישר באחת הפינות ותען ביניהם היו אמנם גם ילדים חופשים דריכים ומלמדים יתומים קטנים ויחפים מצוינים במשובה שבני הם ובחיליון לאוכל שבעיני הם בקרן דרומית מערבית על הספסל שיצא לפתח ישב ישיבת נזיפה כפוף ודומם איש לבוש עידים בעל עיניים גדולות שקועות ומבולבלות זקן מגודל פרע מוזרים והדומים עודם חולי והפנים כמו נודעים למתמול של שום כאילו ראיתים בקרב הימים מי הוא מה גורלו מה עבר עליו מה תספר בתצחוק המרירה התלוננת בסטר סדקי ספתיו הנעות והצרובות מה תורא הזרות שבכל תאורו ובדומייה הצפונה שבישיבתו למה קשות ככה בין שערותיו השחורות הנראות מתחת למצחת קובעו הקרוע למה מי יראות כל כך בבותיו ההעוקות מה התלעה אשר מצעתו בין קובחו והכול חשך והתלבש בכסות לילה אז ניגש לשלוחן שישבתי לפניו משרת השמש וייאמת גם עליו נר מודלק וחרגע הוא שם ליבי קלה אל האיש הזה ידוע ידת יומנם לבושתי ולהבטי שהמודק היום אצל אנשים חשובים היא לקחת חומר לשיחותיהם ולמחשבותיהם טרגיות יפה ורומנטית גיבור נעלה עובד איש נסגב נחשל כוחות עצומי מתגוששים וחיוצה בעלם והוא אותה הבריאה שלקחה את הגיון אותי בהסתכלותי להיביע אף אחת מהאלה אלא שבכל זאת לא יכולתי להשתחרר מאותו הדבר הנסתר ששיעבדני להגות זה היה עברך בלי חתימת זקן בעל פנים קטנונים שקומתו בלא את חוטם שרוע ואברים וגידים מושחתים ומדוקאים מהקעות בידי שמיים ובידי אדם אינו האימנית הייתה עברת והסמולית פקוחה לחצאין ומלאה פחד עות מימות החלדייקה השחורה והישנה שעליו אשר הייתה חגורה בכאין מתפחת ירוקה ולחמאת היא שלימה את הארמוניה הגמוריה שבכל פניו ובמבנה גייבו הקצר והרפה כשקדת פילה קיבחו את כל המנורות זולטי נר התמיד בחתיכת הנר שהיאמית בידיו על השלוחן הקלויז הוא רק מהאנשים השמש הראשי איש זקוף ורב מקומתו שאינב הארומות והחושדות סמלתו היפה עוזגנו השחר חר צהוב והמרוסק לקצוות שיוו לפניו הגעבדניים הדרת עבד בית הצילים סגר בראש את הארגז שעל הבמה והייצלצל במפתחות וייצב פקודות אחדות לימש אותו ויהיא את דעתו ללכת לדרכו אך בטרם ציטו החוצה ירגיש בי ויהעמוד מי אתה נתן בעין חודרה כשוטר מלידה אדם אה ומה אתה עושה פה לא חלום אה ללון אני חפץ מה המא קצה בכל כזה עד של אמורות מצבי הראוע חלף הרהור נעים במוחי כי לשב ידעגו הרבה מדיפלומתי ישראל פן ביותנו בי מדינתנו היהודית יחסרו לנו שוטרים מופקידים משלנו לאיש שעמד נגדי חסור רק מילי דמלבר כנרובה בחרב על ירך ללון שניתי בעין ברירה אחרת ללון לח כרגע על תעמודה כמובן לא חשבתי ולא מצאתי לי לחובה להרחיש ולקיים את הגזרה הבלתי נעימה הזאת אז נמנעו פני מגרשי אדם קצף וקנאות סירוב מבלי עם הלך הפמעת שלח כהרף עין את ימינו להחזיק בצברוני כלומר באורפי כי צברון הן לא היה לבגדי ולאוציאני מן הבית אך כרגע חזר בו משומה אף כאילו הרפה ממני במשפטי התראה ואיצה לשמוע בכלו וייטב לי לבל הרבות לדבר וללכת לבלי חקות עד הוצאה בהונס וחאלה איצ'ה נפנה על משרתו בכל של גדלות יצור חכם היש לך פני לשמוע לדברי נו דומה שאתה פיקח יודע כי אינני נפנה לשחות פה כי שליחות עליי התשמע בריאה דאפילו באלף לא בטיל מחר בבוקר כבועי הלום שיהיה בתכנסת כבר מחובד היטב לא קיום התשמע להשאר הנוכי מצווחה וגם למען השם אל תניח פה ללון אדונים כאלה שים את כבודות אחרי הדלת השומעת ואתה בחור חזר הוא וסמת פנה בליי לשב כל המלכה אין לי פניי להתעסק בכה הרבה אבל לון לא תלון פה יודעים לנו את אחי חם לי די להיות ההצרה בן ירור בן ירור נו יצכה אני הולך המילים האחרונות כפי שראיתי נתכו לאותו היהודי המוזר שישב בקרן דרומית מערבית ועניינני לפני חצי שעה הוא ה-1 נשאר בקלויז בכל העת התעסק אצל הקירה הקרה והפתוחה ויצלסל שם בחלים וויצלוכיות איך שיהיה הוא באופן הזה נדגגל הדבר שבצאת השמש נהיה בעל דברים דידי הוא בעצמו אית ש צריך להבין שהוא לא השתמש בכינוי קסיל באדם ולא דיבר איתי קשות כעדונו אלא בכלו הדק המצפצף בגמגום של פיוס ובתחנונים של בושת דיבר עליבי ללכת ביהדותו נשבע שאי אפשר הוא יגרשהו השקשה אינו השמש היהי נו לא אלך בוודאי בוודאי חוץ רפה שוביצה אבל אה ואחרי נענעו הנעת עיצבון בראשו הקטן בלווית רגע דממה שלי שובדת עוסיף מי מה אתה עושה שובתי לא חלום יפליאתו איך אפשר הוא דמם שנית רגע ואחר כך נמלך לשאול מעין אני חשב בכל זאת משמע בכלו גם לא נראה באינו הסמולית מעין הנוכי יהי מנבוכה מנבוכה מנבוכה כך ומתנועת הרצון שעברה על פניו ראיתי כנבוכה מסתמנת במוחו כאיר רחוקה מאוד מפה כדבר זה נותן חיני באינב הוא כמעט שכך לרגע את הדין ודברים שיש לו עימדי ולחקור מער רחוקה נבוכה שלי מאיר מולדתו הוא ועולם כרגע הוא שם קץ מנצל לכל השקלה ותריה המשממת הזאת כי אך היא שמע השם נבוכה בינינו ואותו יהודי בעל הבבות הערוקות היא תורר פתאום בעיגה שלנו מה מעין למה נפכמינה למה נפכמינה רוחו שער ואתה האומנם לא תקירני לא לא את שלומו את שלומו חתן נתן הנגיד לא נפלטי על השר לא ייקר תבטחף היכול להעלות על דעתי כי אותו העברך המרומם והמהולל נסו הפנים חתן גביר העיר הוא הוא העצם המעוך השחוף והמקולל הזה היכולתי לשער כי אותו העברך המפואר אשר שלשרת שעון זהבון נוצצה למרחוק ילבש קראים כאלה ואותם הפנים אשר את סבונה מתמידי נסך בהם עוד ויפאה יהיו לימירודים וחמר מרים כל כך היכולתי לחשוב כי במשך שנים החדות מעט נדדו מנבוך משום מעשה להפך באופן כזה לאחר לימים נודע לי שהוא היה נודד מקלויז לקלויז בערים הגדולות את רבה לא יכול לשחות במקום אחד כאילו נתכוון להגיד במידתו זו שלסוג בני אדם שכמותו אין מקום בהי אלמה פעמים רבות קרה לי להיפגש עםו אחר כן במקומות שונים מהלך מחשבותיו לא היה למה אני פה אלא מדוע לא פה הוא מיעט לדבר לאכול ספרים לא קרה כלל ורק יש שטח הרבה כפי שהסיג הידוע בקלויז כמילות חסדים שעה כי יוצא מן הכלל כי ירח תמים יען השר שם לא שמו אליו לב ורק זה היה רצונו ומשרת השמש עיצה שגם הוא לא חיקה ולא דרש כלום מן החיים נתהב בו באופן מיוחד לא לבדו והסוחך עליו לפני השמש הראשי בדבר שקר למור בן אירוהו האיש שלמו זה הרווני לפני עיד ש שמותר להרשות לללון והאחרון לא מראה את פיראו אך בתנאי כי השקים ממוחורת בטרן בוקר והלכתי לדרכי פיין ימצאיני השמש הראשי בבואו והייתה אחריתו אחרית מי טבעי מראה וגם אני לא עינקה אכלנו לכם שלושתינו ושתינו קצת מן התיפות המרות שלמו השיקור היה במצב של התעוררות נפש עזה דבר שאחרכן בהתגוררי עמו פעמים רבות דירת אראי הרגשתי בו להתאים לא מצויות בסרטותי פניו נראו אינויי סטירת לב כפי אני רוא כפי אני רואה הירות היא בועז למרות דמותו שכבר שכח הכל ואין לו שום קשר לאיזה דבר שיהיה זכרונותו גמרים פניו היו להבים בידו הרועדת יחזיק קוס יש ובפיו גמגם חצאי מילים ואומר שגם זה חבל ואומר שגם זה חבל אית ששתה אחמאת ועולם החומר חריף השאיר בראשם חזק גם במיעותו אינו הקטנה נרתבה קומתו הננסית כמו נקטנה רגעים החדים ישב תפוס בשרפים חכך יתעורר לאט לאט לשפוך שיחו בחייקנו ולספר מכל המוצאות אותו בחייו כלומר מכל הבוז הכאב האלבון אמנם לינוד ומדבריו רק פרטים חיצוניים למשל כי זה הרבה שנים הוא משמש בקלויז מעט אשר קרה הוא האסון ושום קבל שלושה זרובים לשבוע ואכילת ימים אצל בעלי הבתים שנערי הכלויז לא אגים לו בלי הפוגות קורים אחריו מלא חושבים אותו לחצי ברדעת והוא סובל מהם קשה ועולם ספר חייו בכלל נגול לפניים יד בהביטיבו מראה הוא הגיד לי שברמש זה הוא אחד מאלה שבאיניהם הם עצמם אינם מוצאים להם זכות לחיות מרוב שפלות ודיחדוך פנימי מאלה הסובלים עמוק אבל בדממה ובהשקט ותרעומתם היא עילמת תרעומת אינאים גרדה מאלה המקמצים במילת הגוף אני ובקשה מצידם אינה באה אלה בסגנון לאו אל מלאי מאלה זבובי אדם מחלשים שלדעת חכמים רבים אין צערם צער כלל שיעורר ירצון ביותם למעכל לסממית אומנם לכאורה אין זה מנדין קצת אבל כיוון שדרך העולם בכך אסור להתמרמר וכל לה מתמרמר נקרא שוטה ישתה וישכך ראשו אמא השיקור כל העת והשכך הבאל וישכך ישתה וישכך ישתה כדי שישכך אה ואיך הוא עדין עם אינו שוחח אה ואיך עדין עם אי אפשר לשכוח נו ישתה וישכך והצעה טובה ואומר שגם זה הבאל בעצמו אמר זאת כהלת לשיטתו אי אפשר לשכוח כך כמדומה אתה אומר רב שלום אוה התנער גם אית ש לשם הדברים הבלטים הקושרים של ראו והשתפך בסיכן נוגע ונילעגע בשעת דיבורו התעכם פיו כמעט קט ופניו העלובים קיבלו העוויות משונות אי אפשר לשכוח מסכים מסכים אף על פי שבאמת באמת מה שמה היא דומה מה אתם אומרים היא אומנם לא עשתה כבת ישראל לפנים גם לא נשמעו דברים כמו אלה עבון פלילי אמת יציב היא אפשר לשכוח בעולם איפה חדברים לחיות אימי אימי מה אתם אומרים הכל אמרו כי חזות לא תהיה לעולם הכל, אה והיא בעצמה אמרה בפירוש בפני גם לחדכילה וגם אחריכן אמרה בפירוש כי תמען נו מה אתם אומרים אה אה שוב על דבר אותה אש את החילות קרה שיקור זואף אה אישון חדל מפתפותי היוול הנשים כהל את היחכה ממך הוא ידען ואני אין לי יודע הו ידעתין על פי ניסיון הכל ידוע היוול בהחלט אין כל חדש להגיד הוא הדבר כי המאה הארץ גמור אני נשמע כל חנינה והצטדקות בו דור איתר גם חומה שלו למדתי אבי היה עושה כלי עץ דעלות גדולה הייתה בביתנו לחדר הלכתי רק חודשים אחדים עוד פחות מזמן ומן התלמוד תורה גורשתי ראש גוי היה לי ולא יכולתי להבין דבר לא ידעתי להעביר הסדרה לא היוו כל החריגות ואבי עליו השלום גם הוא היה אורגני דרך אגב כשהיה מקה תימי כעשה נורא היה ואי וי על הראש על הראש מקום אחר לא ידע אל הספסה היה אוסרני ומקה בלי שיעור ולא ידעתי על מה מאין הנאה הייתה על פניו בספרו את העובדות האלו במצחוק שיש בו חרדה דאבה וגם עונג הוקמו ספתיו בזכרו את התקופה הזאת הוא עוסיף במתינות רק זכות עבותי שנשארתי בחיים זכות עבות גמורה שטיח להיות היה קטנות מטו ביום אחד ואני חי עד היום הזה חי רק אמה ארץ אני לא זכיתי עוד ביותי נאר קטן הרבה הרבה לפני בר מצווה הייתי לשוליה דנגרי אחר כך לשואב מים עד אחר חתונתי חתונתי אוי צדק טרב שלומו אי אפשר לשכוח מה אתם אומרים אנחנו לא אמרנו כלום אני לאסתי את הלכם בתחיפות ושלומו גם מאמין הקוס אשר בידו חלונות הקלויז היו פתוחים ניגשתי והשקיף החוצה הרפילי אופל וחושך בלול רוחות לא תהורות מנשוות ומתמצות לחבות את נר התמיד הרועד מרפיון עונים אהבים רודפים אישת ראהו וחונקים ועושקים ומסגים גבול האומנם ממהלך כזה ייתהרו השמיים עצב כיסתני אצמתי את עיניי ואמלא במה בכל אופן ודאי שלא ברעיונות נכבדים לא במחשבות של הוגי דעות הנולדות על פיתוחנית מסוימה היוצאות בקרירות בשלבה בהנעה הנכתבות הצטחקות של הקרת ערך דעת עצמם שעל ספתי החכמים והדעתנים לא לבושתי ולחלימתי בפני אנשים גדולים ודאי שלא באלה זכיתי להימאלה אלא באופן היותר טוב בהירהורים הירהורי איש לא למד הירהורים עפים ומרפרפים צועקים מרה מנקרים באשפת המון מעללי איש שוקעים בנהרי הזהעה הדמאות והדם השוטפים מחברנו בשעת אושרנו כשפקחתי את עיניי ישב איתשהחלקה והנדקה והנרמז על מקומו השלומו איש הרוח בין אירי מילה את רי קניות נפשו בקוס שבידו אבל מהר מחרתי להפסיק חוט רגשותי והירהורי לבל יסתבך והתבלבל קלה שבתי למושב שלושתינו שלומו כנראה זכר מחיה וזה דבר מעיק ומחאיב לי מאוד ובגלל זה החל לטעון את איתשהן על התקשרו באישה כולו בדבר זה היה כל חזה מבהיל למה אני שאל אותך שותה שבעולם למה הוא מדוע שאלת פי חבל שאלת כהלת ויהגדך אי רפשלומו רפשלומו מעין לי לדעה דבר המערץ המערץ צעה קשיקו בחימה ויינה בראשו למה לעולמת ואני אה למדען חכמתי יודע ספר מפולפל וילדי מעשה אה חבל חבלים הוא חל אותו לדבר את דברים האלה להתנפל על הספסל ולא פתח עוד את פיבר גופוי תלתל מצד על סעד ופניו היו מלאים חולי נאחר ועודם להבא מבלי נועה ישב אית שרגע הוא היבט בריאו אחריכן כם באינחת דממה הוציא מאחורי התנור סק מלטבן וייניכו למרעשותי חברו בזהירות של כבוד אף הגקל לא הוציא ורק חדול לא חדל מהניה בראשו בשבול עם קומו חזר אחרי דממה קצרה להמשיך את שיחתו באוזניי בוודאי אני האשם רב שלמות צדק אה רב שלמו אבל בחוזות מה אתם אומרים בחור ב-24 הייתי אבי היה כבר בעולם הימת הוא מת בטרם הגיע לשנת ה-40 ועם מי שנשרה בחיים בלבליית ראשי יומם ולילה לא נתנה לי מנוחה יומם ולילה מה אתם אומרים היא הייתה חרשה ווולה ושחווה כל העת על התנור הוא היה למי אף לבשל מעט נזיד ואני עובד כל ימות החול כמו שצריך להיות ככה מור ממש נו יום השבת באה מנוחה קפיטל תהילים אבל לא יותר לטייל לא אהבתי ככה אחרים כברוך כה השואב מים למשל זה לא היה ממנהגי דומה שמעולם לא עשיתי רע לאיש ואף על פיכן הכל מתקלסים בי הכל זקנים עם נערים מה השמתי לא ידע הנאה גדולה להם להסב לי או גמת נפש ואני בושתי מפנה הכל אני בעיניי ביישן אני חה ללבוש בגד חדש אני מתבייש הכל לא עגים אה מה אתם אומרים נו אני יושב בית כל היום יושן יושב מבית בחלון וחוזר ביושן יגון ידידי יגון כמו מחטים איתחתי ללכת לטייל אין חפץ לבית המדרש לא עת כי הלא ללמוד לא עדה בעבון אותי ובבית קשה אישיבה הכל לכל חיים מקבלים עונג שבת וענימה הנני אומנם ובכל זאת בכל זאת איך להגיד גם נשמתי לא צנון היא חה מה אתם אומרים ואני עוד כאן אימי לא תיתן לי מנוח מתי אזכי מתי אזכי שאי שעה בתי רממות לכל בני גילך לכל כבר יש נשים וילדים ואני בעצמי גבר הרי הוא גבר מי יודע לא אישה צנועה וטובה אולי היה יותר טוב ומלבד זאת איך אפשר להיות רווק לעולם מי עושה ככה? מה אתם אומרים נו איכלו לדבר בנכבדות ועוד פעם שחוק חתן יפה מי זה טובה לנסה לך אה והיקר ברוך כי היה ממרר את חיי ומחלימני בכל את מצו את בעלי בטב לא גזלתי ממנו חס ושלום כך בלי עונק בעלמה ריבון העולמים ברעני כזה ומיירי ומו הכרשתי הכרשתי וציפיתי לחסדיו ידברך אה הנחת לחישה ונענוע של יאוש בימין ובראש הפסיקו לרגע את הסיפור המקותה ואז החל השדכה לשדך לי את השידוך ההוא במשר זמן קצר היה רעיון למה עריך אני הייתי מרוצה תכף לסוף אומנם לא התנהגה כבאת ישראל אבל האמת היא אמת מעלות רבות היו לה אדם חיה שובבה שמחה תמיד מסתקרת עשרים הגורות ליום הייתה מקבלת בבית אחרושת לגפרורים האני עוד לא אכפוץ ובאמת כשנודע לי ידידי שהיא לא טובה נהיה לי לא יודע מה זה היה לי כל האת באמונה כל האת פחדתי מתנימה ולמה לעשות יהיה היא אלוהים ממה מסתמה לא ממנו יצא הדברה מה אתם אומרים הכן אדבר אבל הסוף היה אחר לעשוני המשיך השיחי בגניחה חרישית קבורה ומתפרצת בעיר אמרו כילה השתדך שמרקה הפולטבי לא השתדך כי אם ביניהם איזו אהבים אגבים מי יודע ורק נדוניה חסרה אביה היה אורג ואוויון מדוקה שמרקי עבד אימה ביחד בבית אחרושת והנה כעבור שבועות החדים לרא איוננו נסה שמרקי פתאום לביתו אני זוכר שבאותה השבת באתי אל ביתם הכלה בוכה הכל הצובים נדהמתי ועוד ימים מועטים הרי אני מספר בקיצור היו תנאים הכל אמרו כי אבותיה כפו ההסכם ותסכם בכל זאת הייתי שמח שזה קני אדונאי זה קני שמחתי הייתה עד הרגיע רישי לוחדלה הקלה מבחי ולא דיבריים מדבר אחרי כן כעבור ירחים חדים יצא הלאה ז ידעתי אמנם ששמרקי הוא לא איי-איי בעירת אדונאי בחור מהחדשים נמהר קל במצוות ואז פנים ובכל זאת לאהמנתי ושום אופן אבל כל החבריה כל החבריה של ההגלונים ושואבי המים הראימוני מעז על כל מדרך כף רגל מהשלום קל התחייצ'ה שמר אל הפולטבי איש חייל היה ואין אינו כיצור הדברים ידידי אם אמרתי לספר הכל אין מילים בפי פה הפסיק מספרי לראשונה התאמץ להרגה מעט וייסמוך את ראשו בזרועות שתי עדיו החלשות והיצלול בדומייה רגעים החדים אחר כך נזכר כי עוד לא ברח ברקת המזון על הלכם השיר החל או יכל לברך בלחש ואני, בטוח כך התלכתי בקלויז אנה ואנה והסתכלתי בספתי השיקור שהתנודדו הו כמה מרירות בצבצה בנדנוד הזה ובליבי התייצב כמו חי זיקרון בהיר מאיתה וקודמות טרם עוברו את הגבול והזכור המון עובדות אמרות ומחזות והזכור את התימאון הכללי שהיה בנבוך העיר הקטנה אחרי אשר הוכרח האיש הזה מתאם הגביר חותנו לגרש את רעייתו הצעירה והיפה אשר כבר ילדה לא בנים ולעזוב את העיר קנופיות קנופיות של אנשי נמלים עמדו בראש הומיות כשפיותיהם פתוחים וממללים הרבה סיפורים והגדות יצאו בנידון זה שעבו מפלפה יש אשר סיפור בהתפעלות והתעוררות רבה שראו הוא בעיניהם עצמם כשהוא מתלך ביר הסמוך אל העיר הוא מדבר לנפשו כי משוגע גמור ועוד זאת קובעו היה מונח אצל אחת השיחים והוא היה גלוי ראש ויש אשר חירבו לספר בהיתול על הודות דברי הבלבול הדברים שאי אפשר היה להבין אך תמציתם הייתה הצערה הגדולה לדידי מה שהוא משיר אחר עב קדישים הנה הדיכן מגיע מוח מהופך ספרי טריפה נחוצים לו וקדישים למותר נדודים מעט יוסף חיים ברנר סוף חלק א' זו ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר ספר אמרי לערנאו ג'רוסלם הסופת סיפורים מעמק אחור מעט יוסף חיים ברנר סיפור שישי נדודים חלק ב' בעת ההיא היה מהתעוררות מיוחדה גם שמעיה הפרוש החסיד החבדי שהסביר בערוכה בבית הלובביץ' לפני עדת יהודים את המעפכה הנפשית של השר מן הדרך ומסר פרדי הסיבות שבגללן התגלה הריב בין החותן לחתנו עוד אשתקד כבר לפל שיחסוך ביניהם רבנטן חפץ כי גם שלמו יהיה מסנגד כמו הוא אבל ההברך קרה כל אחד כי אינו יכול בשום אופן להישער מסנגד כלומר לראות רק את כליפת התורה ולא את תוכי תוכיותם הוא נמשך לחסידות והפנימיות כמו במלכחיים ממש כלות הנפש נו נתן הלא הוא נתן גסו תרוח ומחלוקת הרעיה כלומר האישה הצעירה התלפה וההו גברה עמד על דתו וסוף סוף נסה אליו ויחיה והניח דבר גדול וקטר ולא יצא בשלום לא כל אדם זוכה קושיות חמורות נשארו בליבור ונפגע הנה לדוגמה ידוע וגלוי הוא לכל אנשי שלומנו שריבור יבבות עלמינה שאין לארך ומספר כולהון רק קרן אור של אין סוף ברוכו שנשתלשל למטה בהשתלשלות אין קץ דרגין כדי להצרף בצרופים וצרופי בצרופים עד שישובו למכורן מזוקקין ומצרפין דומה פשוט בתחליט הפשטות והוא השוטה שואל אחרי כל אלה כיוון בכל התחליט היא שיבה למקור הרי סוף סוף עולם דברי עליה איזה צורך לכאורה הן יבין כל תינוק בלי חול ספיקות שזה מחסדי הבורא עד ברחשמו לבל יוכלו בני נשי נעמד יחספה ולמאמינים, במאמינים דבר זה ודי הוא בעזרת השם אלא שנשמתו של אותו האיש היא מכליפה נוגה בחינת נשמת אחר שקיצץ בנטיעות כידוע ודי לחכימה וואי סופו הוכיח על תחילתו שבנסתרות לא היה לא עסק כי יצא מראה לראה וחל להספיק בילדי נוכרים ונתבלבל והכול זמזמו בספטיהם הכל נענעו ברשיהם הכל ניבאו כי בקרוב יצא מדעתו מלבד אלה שתאנו בחוזקה כי כבר מטורף בדעתו להלכתו שהרי כלום יעמוד לב באישברי לעזוב חוש גדול כזה של רבנטן וילמלא היה רק אפיקורס מלבד לא משוגע ממש היה בוודאי חוזר בו והברירה הלא הייתה בידו הוא מידה גיסה וכי אפשר הדבר באמת חזקו אחדים את הדעה הזאת וכי אפשר שיחשוב אדם בכל המוכין במה שלא הוא רושע ובדברים שלמה לה מן השכל ולא תתארף ברם נבועתם של מגידי מראשית אחרית אלה לא נתקיימה לגמרי רשמי פני שלמו והתכווצות קרמי ענב בשעת צערת נפשו העידו בו למדי שלהבתו לא עבדה לודעתו שעוד לחצו הניצוצות הלועטים בעוד המוצל מאש הזה הייתה השעה השתם עשרה עיד שמבלי לשאול את פי עם מוכן אני לשמוע שם לסיפור המיד אחרי שקילה לברך ישבתי נראה היה כי היצור השתכן הזה אשר מבטאו לא ברור ומילונו אינו מצטיין באשירות נפרזה לא יעף ולא ייגע לעולם לספר את העובדה המשמשת בתו מרכז לחייו וכי במידה ידועה עד גבול אפשרותו הוא משתדל למצוא מילים נכונות וניבים מדויקים בשביל לתאר את הדבר כהווייתו ביותר הוא רגש זה כשהחל להרביע לי את כל מצב חייו הפנימיים לפני החתונה ואחריה ובייחוד רגשותיו של התקופה בעת ההיא ששו ושמרק את סוררול ימים מועטים לבית עיר מגורב בהסכור חדר למעון באותו הבית ששכן בו הוא איתשה את אישתו החדשה וחייו כאשר צבע אדונאי כפי פרמסתנו הסתכרתי אז וחמה היו צורכנו שני אנשים, נו השאר היה כן לי לא חסר דבר מוכן הייתי לעשות כל אשר היא רוצה והיא, גם היא שונתה לתוב גאוותה ושפלה לא התאמרה בי לאוג בפניי, חס ושלום היא הייתה ככל המשים ורק לקחת את אימי לביתנו, לזה לא הסכימה נו עליו כואב ובדי אמסכנה אבל מה לעשות לריביתה לא יכולתי אמי חפצה יהי כדבריה ואימי סבלה סבלה אבל הן בעת ההיא לכל הפחות מכתיה נתתי לה להוצאותיה כי תגור באיזה מקום בשכנות והלורא היה 77 כשאחר המעשה עזבתי הלגמרי בלי מגן ומחסה וכי ידעתי אז באיזה עולם הנני ומה שאני עושה אדוני היחד יודע מה היה קיצה האומללה נשארה לעת זקנה כעונייה בלב ים העודנה בחיים אתה אוי, אוי, לאיטים קרובות ייבה אליי בחלום פצועה הלא רק בין אחד הנילה שעה קצרה דלה אינו שלה מספר להפלש בחלון כאילו בקשר לדעת משם אותו הדבר הנסתר אככן שב לעניינו נו, אמרתי, אם לא באושר אבל במלוכה נחייה בהורח השם אבל היינו דאמרי אנשי האדם יחשו והקדוש ברוכו ילאג לו הו, כנראה אדוני לא רצה אילה גנוכי אין מילים בפעיל לספר הכול לזה ניצרה חדה מושלם כחצי שנה אפשר לומר, החייתי ככל האנשים אחר כך קרה הדבר הראשון היא היא פילה ילד מת לא טוב, צער מרובה ובכל זאת אפשר שהייתי שוכח גם את הדבר הזה בקרב הימים והיה נו אבל עוד זמן קצר אחרי הדבר בא פתאום הוא האוכר ישראל לעירנו דבר שתות יזכר אמרי אנשי אני זוכר שבשובי אז בער בביתה והמצאי הוא שוכם בחדר השני לא ידעתי את נפשי לא ידעתי את נפשי מרוב צער מה? אין יודע בעצמי לא טוב הגיד לי, אמנם הגיד, מיום באו משתנה הדבר תחליט שינוי וכאן פרטו כל צדדי השינוי ציורים שונים ומעשים רבים שבאו בגלוי ובסטע כאחד רגשות מוזרים מענים ומדעיבים של הקראת שפלות עצמו של בושת בפני חטאי אחרים לנפשו בחזק ממנו של תקווה נחזבה פעמים רבות שלכך להודות באפיסת עונב להכחיד הרעה של ירעה מתנישה חוק הבוריות והצורך להעלים לדום בהתפלץ הלב מילאג שעננים והכול היה כמו מטושטש קצת ובאופן משונה באחת דרם הקטנה פשוטה ומצויה באותם החדרים הצרים דרמה שהנפשות תפועלות בה תוכלנה להיות רק מהמין ההולך על שתיים וכך הגיע אית שבסיפורו עד לאותו הבוקר שדיקאה הוא קלה ויבה את השינוי המוחלט בחייר ויישיאה ומעיר מולדתו ויפרידה ומעל עימו העובדה ויחזירו ימים רבים על הפתחים לנסות ישראל והיוויהו לבסוף להי העיר הנוכריאלו להתגלגל בקלויז עררי גלמוד בדד ולסבול חרפה ומצוקה גדולה כיום הזה זה היה כשישה ושבע חודשים אחרי בו הממזר ההוא בתקופת טוות היום קצר והעבודה בלי שהוא צריך להספיק מים לכל בעלי הבתים רפך ארוכים ועל כן היה מנהגי בימי השבת ישכב לנוח תכף אחרי ארוחת הערב ולקום בשעה השלישית לערך ללכת לכלויז חברת משניות לומר תהילים לאורנרו הלך על הדעת ידידי שבאיר מולדתי יש שומנם כבר בני אדם המנוערים מן המצוות אחי יש עמוד יהודים אחרים לגמרי מימות החורף בשבת הכלויז חברת משניות פתוח כל ללילה ובכן, השכמתי גם אז כמשפטי בהתלבש והיצב בלט ובחושך על ברונות רגלי לבילתי האורערה לביא היה נשבר ונדקל למדי גם בלי זה ולא אוהביתי לאורר עוד לאגה הלוהם היו לא אגים לי וקורים אותי בשם ירש המים שנייהם כאחד היו טובים בבתי חרושת ומימי שחרותם תורה לא למדו ומה יש לי דרוש מהם כי יהיו יהודים כדוואי ואומנם בנשף אשר לפני הבוקר ההוא בתי רעב ומצונן ועייף שבו ממש מבית התפילה אני ממהר לקדש את החלות היא שם בחדרו נו, דבר רגיל מלכה, מלכה, קידוש והם יצחוק מופקרים כאלה הגויים הלוהגים ליהודי ולמה אני מספר לך ידידי כל אלה להגיד לך כמה היה לבין נמס וצערי אין לשער לדבר עם מה בזה ידעתי כי אין כל תועלת ומה הדבר אך לא, אני אומר דבר שקר פעם אחת לא התפקתי ואכל מלכה, כך וכך אני זוכר בדיוק מה דיברתי היא שכבה על אמיתה ואני עושב ואני יודע מאין נמצא עליה אז לשון כזו אבל ידידי מה תדמי הסטאי אישה, קראוי, לא דיברה לא דיברה כדווהי לחתחילה כמו נתעצבה וחעשה אחר כך, צחקה לדבר רק עם חיית שבעלי נו והיא צוחקת, ידידי היו נעשים בליבי נקווים נקווים אוי, אוי, הולם טוב נו, מה יש פה להעריך אשוב על ענייני ומה אני עומד כן, יצאתי ואיזו ודלת הבית בלתי זגורה כמיימים ימימה הלבנה העירה נחייה נפשות נהניתי מאוד על שרשכם תיקום ובבואי לבית המדרש החמתי עוד את עצמי הייתה וייתה ויצלת הנור אני הייתי מהראשונים ואישב לא הרחק מרב אברהם, זכר צדיק לברחה רב אברהם הגרוד נהיה אז עוד בחיים והיה מגיד חומש בבית מדרשנו כל השומים עוד לא התעשפו ישבתי והוא זכרונו לברחה למד בפני עצמו מדרש או ספר אחר מעין לי לדעת אמא הארץ באוונותה עם אהומה לא למדתי אבל באמת אף שלא הבנתי לימודו הרגשתי אונג שבת באמת ובתמים וגם דעתי נח המעט אה, ישלח להם הריבונו שלו למ שלא קשורה אינהגוי מדהי יהי אדוניים מהם האשמים הם אנשים פשוטים, אינם יודעים איך להיות יהודים כדוואי חמתי ייתיתי אוזן ללימודים אך, גם בלב אחי יינני באוחשם בור, שאינא מבין דבר אך אז הריאותי להבין בכל ימי השבת אין הדברים נכנסים כלל לתוך עוזני כמעט שאין לי שומע כחרש מלידה והלב, תיוח תיוח תיוח בלי הרף אף רגע, תשמע כתקתוק השעון ממש לב ונבי אמרי אינשי וזאת אמת מה אתם אומרים אני אומר את הטעילים בלילדת כלל חוזר על המוד אחד עשר פעמים ובכרבי כמו איש אחד יושב ומתגרבי רחמנות עליך רחמנות הגדולה מה הם חייך כחלב אינך בביתך כאב ידידי כאב ענוש אצור הבוקר העיר כל היהודים כאילו ללמוד והיכונו להתפלל ותיקים אני גם כן הייתי מתפלל תמיד במיניין ההוא וככה הייתי הולך לביתי לשתות ציקוריה ואז ידידי בבוקר ההוא אין יודע איך היה זה גמרתי אמר להתפלל במיניין השני וללכת לאטתה הביתה איך אחר אומר איזה רוח אני שאב לביתי להבתי או מי יודע שבח לריבון העולמים אצלנו היהודים הלא דבר קטן זה אשת איש שכחתי וחמר הרב כשבנו להתגרש מילה חמורה מה אתם אומרים נו אני שאב לביתי נגש על הפתח נעול שעית והייתי מוצאה עירה ולא ידעתי מן הגע היורדתי לנעול את הפתח אחרי לכתי אם לא בקיצור אני דופק עוד אני דופק קרב השעה אין פותח ליבי לא עלה בכל זאת כל דבר החלילה ידעתי כי הם מצחקים משטעשיים מתווקים יחדיו קיצור אני דופק עוד וכל דפיקה דופקת גם בליבי סטוק סטוק בסרי סמר חמ לי וקר אין פותח אני ממהר לפתוח טריסי החלון ולדפוק בשמשות לנגד עיני חולפת בחיפזון בריאה לבושה לבנים אני הלו הנני בעלמום בהוכשם איתב לאירה והדמי כזו אישתי הולכת לפתוח אני מחכה ומחכה אין איש ובכן מי זה עבר בליבי חלהשות ממש האומנם נכון הדבר, כי נכון היום היי היי פני המספר התקווצו אינו הפקוחה נמלאה גם היא חרדה והאיברת התנודדה לפי ראוות אינוי אומנם עוד רבות היהת לבוא לספר מחייו שאחר המעשה, אחר שנודע לו, אך שלומו, שהתעורר משנתו על ידי שאולו, הפסיקו לגמרי, בהתנפלו עליו, בתענות ומענות, על השר יספר כליקר, למה הוא שואל, מי ישמע, מי יוכל להועיל? שכבו פטיים שכבו, לספר סיפורים ישבו, אה, יסורים, ומי ההשם, נו, למה, למה, למה כל הדברים, נו! אית שנבהל בחושבו, כיראו ישן הוא, וכי מתוך שינה, בואו מדבר את דבריו, ובהחילו בדממה לסגור את החלונות ולהיקון לשכב מלמל בפני עצמו, שאי אפשר להתפק, אי אפשר, בלב, בלב. שכב גם אתה ידידי, הפסיק לאחרונה את התנצלותו, ואייפן אליי, כי הלכה הלא לקום במהרה, מאוד שלוש שעות, הוא השקשה השמש, השקשה, כמעט כקצין, כגבי, רק מפניו, מפני קצין, הוא ירי בעצמו, היה במוצאות, חפו, ירים כל זבעות, אית ש, אית ש, רק לך בל תוסיף להיות פה, לגנבים, אתה מניח פה לישון, אה! בענב כל דל, גנב, אה, מה אתם אומרים? אנשים ישרים, טיפח רוחם, קריסים עבוד, דם עניים, הגע השיקור, בכל חצי השן. גם לישון לא יוכל, התענח אית ש, הוא אינו ככל השיקורים, צערות, מי לענינו, אבל איש כזה, איש כזה. שחבתי על הספסל, ובהקשיבי לכלו של אית ש, שסך בלחישה, כי אם יגורש, לא יירא, אין רא, גם בלי זאת, הוא צריך לשוב אלימו, היור צייט של אביב, הוא ביוצא עם בשוואת, ולא, הוא בין יחיד, קדיש יחידי, הוא יצבור מעט כסף, בית, רחוקה, רחוקה, אבל הוא יחזר על הפתחים עד באו שמה, קדיש. ואיש שם. השיקור שחף פרקדן והשתעל, בשיעולו כמו צלצל היד קריאתו, איבל בהחלט, איבל בהחלט. רגעים החדים, טבעתי גם אני בזרם רגשות מדקים ומחלים. הוי, מה לי אלא מה? אחרי כן הזדעזעתי, וכל חושה התקוממו בי, לא, לא, לא. וחבור שנת נדודים שלי התעסקות תוחית בשאלות עולמיות. התגברתי וקמתי, מדיאגה בדבר פן ירדם, ובהשמש הראשי, והפלא את מקוטאי, ורע גם לאית שבעבורי, והעצה החוצה. הגשם פסק, החשמיים עוד לא התערו, האוויר לא צוחצך, כוכבים עין, עמוד השחר לא עלה, הרוחות המזיקות לא חדלו מהפיח. מאחורי היה צל חיים, צל מעשים, צל אנשים, ולפני חשכה שבעורה, עורה שבחשכה. אז סוף הסיפור נדודים, מאית יוסף חיים ברנלו.