 membres de la Comunitat Universitària, senyores senyors. Fa pocs mesos, en una jornada organitzada per l'Agencia de Qualitat Universitària, el prestigiós historiador William Blockmans, especialista en el procés de formació dels Estats a Europa en els segles moderns, a més d'expert en els processos d'evaluació de la recerca, posava en fesil impacte que tenen les humanitats en el món d'avui. La raó és que tenen un públic potencial molt més àmplic al d'altres disciplines del Saber. Per aquest motiu, encorajava les universitats a difondre millor els resultats de la recerca en humanitats mitjançant una transferència adequada del coneixement, no solamente optimitzant els resultats de la recerca, sinó també per responsabilitat social. L'anàlisi de problemes del passat reblava és clau per interpretar la complexíssima realitat del món actual. Allà s'ha anat amb aquesta idea, la proposta que Gonzalo Pontón sigui reconegut doctor Norris Causa per la nostra universitat no solamente es adient, sinó que es cau a més com l'anell el dit, perquè Pontón és un dels grans editors possiblement el més important en actiu dels darrers 50 anys a Espanya i, a més, ha desenvolupat la seva tasca mitjançant una estreta aliança amb el món acadèmic. D'altre banda, es tracta d'un editor que té ben assumit el compromís social de la seva feina i que entén l'edició com un instrument d'intervenció cultural per oferir a la societat eines de comprensió del món. Ben entès, el seu recorregut en el món de l'edició ha estat el d'un gran emprenador, un magnífic exponent del lideratge de la ciutat de Barcelona en el sector editorial, la qual ha esdevingut en les nostres dies la capital de la indústria editorial hispano-americana amb el 50% de la facturació total, tal com ha recordat el tercer Fora Homedita, organitzat pel gremi d'editors de Catalunya i l'UPF Schools Management i codigit pel professor Javier Aparicio. Pontón, iniciar els seus passos en el món editorial l'any 1964 a edició Nés Ariel, s'agil del qual va arribar a ser director a principis dels anys 70. Assumir també la direcció editorial de Seix Barral, el coincidiu amb Joan Ferreter i en Pere Ginferrer quan amb dues editorials es van fusionar el 1973. Va afundar crítica al 1976 en capital de Joan Grihalvo. El 1979 va esdevenir director editorial del Grup Editorial Grihalvo Espanya i Latinoamèrica. Va ser, a partir de 1989, conseller delegat del Grup Grihalvo Mondadori. Co-proprietari des del 1998 d'editorial crítica tins el Grup Planeta. Director, des d'aquell moment i fins a la seva jubilació de l'àrea universitària del Grup Planeta, formada per a les editorials Ariel, crítica i païdos i fundador el 2011 de l'editorial Passado y Presente. En el pla institucional, ha estat president de la Càmbar de la Llibre de Catalunya, president de la Comissió de Comerç Exterior de la Federació de Gremis d'Editors d'Espanya i representant d'Espanya la Comissió oferida amb tu poble, de la Internacional Pàblices Association. Entre els guardons rebuts, com a editor, cal destacar el Premio Nacional a la Mejor Labor Editorial Cultural concedit a crítica al 2007. Com hem dit, pontons s'estrenar com a director editorial Ariel, on, en 1964, els 20 anys d'edat van entrar com a corrector i, al cap d'un temps, van prendre els estudis de filosofia i lletres en l'espacialitat d'història. Un dels millors fuits d'aquella etapa va ser la col·lecció Ariel Quincenal, decisiva en la formació dels estudiants universitaris del darrer franquisme, a la qual va publicar autors capdals de la cultura contemporània, que ens rascel, adorno, l'anx, piager, marcus, altícers, xomski o galbret. També la col·lecció Hores d'Espanya, que dedica l'atenció que mereixien els períodes proscrits fins a les hores de la Segona República i de la Guerra Civil, amb les obres de José María Gilroplis, Ray Moncart o Edward Malefakis. Entre els títols més emblemàtics d'Ariel assenyalarem dos llibres fonamentals en la renovació historiogràfica d'Espanya. El de Josep Fontana, la quiebra de la monarquia absoluta, 1814-1820, i el de Jordi Naral, el fracàs de la revolució industrial en Espanya. Cal recordar també que aleshores Pontón va establir lligams alguns d'ells profuns i perdurables amb intelectuals polítics i professors de dues generacions. Josep Maria Calçamíglia, Fabián Estapé, Xavier Folk, Josep Fontana, Mario Múcnic, Jordi Nadal, Joan Rabantós, Francisco Rico, Manuel Sacristán, Jordi Soletura, o Josep Termes. La d'Ariel va ser, sense dubte, una empresa heroica, tant en el sentit de la renovació radical del panorama bibliogràfic com en el compromís ideològic o polític contra la dictadura i per construir una societat millor. Un compromís que a vegades duia implícit imprimir octabetes clandestines en el seu taller del Partit Socialista Unificat de Catalunya, del Moviment Socialista de Catalunya o el Vulletí de l'Api, associació popular informativa, redactat per periodistes antifranquistes i de lectura obligatòria per tots els antifranquistes de diverses tendències ideològiques. O el fet de dictar clandestinament, la història d'Espanya de Pierre Bilar, que s'havia publicat el 1947 a França, a la col·lecció que seix, que va ser confiscada per la policia, reu per la qual punta que va condemnat pel Suprem sota la llei fraga de premsa i imprenta. Me l'ha dit que la brillant síntesi de Bilar, que va escriure, quan era presoner, en un camp de concentració nazi, sense papers ni llibres, ha estat el llibre d'Història Més Benut Espanya en tots els temps. I darrer la crítica, l'any 1976, tenint ja un sòlit bagatge com editor i una decidida voluntat de renovar l'àmbit de la història des d'una perspectiva d'esquerres i progressista. El balanç de Routon, durant els gairebé 35 anys en què va marcar el rum de crítica, Pontón va convertir aquest editorial en el principal s'agil de referència en la publicació i difusió del pensament històric, polític, humanístic i científic de la màxima categoria intelectual, tant pel que fa als autors espanyols com als internacionals, amb un catàleg superior als 1.500 títols. Els autors destaquen grans historiadors com Marc Bloch, Pierre Bilar, Eric Hobson, Edward Palmer, Thompson. També hi trobem els principals hispanistes internacionals, com John Elliott, John Lynch, Ronald Fraser, Gabriel Jackson o Bartelomé Benassar, acompanyats d'alguns dels historiors estrangers més rellevants dels segles XX i XXI. Mery Vier, Antoni Vívor, Daniel Borsten, Carlos Chipola, David Cristian, Manuel Moreno-Farginals, Tomás Mung, Juliano Procacci, Peter Hobson o Chris Huicam. Res i curt, crítica, i internacionalitzar el nostre coneixement historiogràfic. D'altra banda, la llista de historiors catalans i espanyols que han publicat la seva obra editorial crítica constitueix en ella mateixa un mapa de l'activitat historiogràfica en els darrers 50 anys. Des de Miguel Artola fins a Josep Fontana, passant per Antonio Miguel Bernal, Ramon Carande, Antonio Dominguez Ortiz, Felipe Ruiz Martín, Carlos Martínez Show, Jordi Nadal, Josep Termes, Eva Serra, Jaume Torres, Jordi Maloqui de Mótes, Pedro Ruiz Torres, Borja de Riqué, Albert Carreras, Josep Maria Fredera, Dolors Folk, Julián Casanova i Ángel Vinyes, entre molts altres. Més enllà de l'aprofundiment de tots els períodes històrics, la Segona República, la Guerra Civil i el franquisme van manejar una tensió especial en el catàleg. De manera significativa i gràcies a delicades i llarges gestions personals, Fontana ha aconseguit publicar els diataris complets de Manuela Zanya a l'hora que van carregar a Pol Preston la seva biografia de Francisco Franco. Tant mateix, la portació científica i cultural de crítica no es limita a l'àmbit de la història. Fontana ha estat l'editor principal de Noam Chomsky i va contribuir a la recuperació actualitzada del pensament de Freud i de la psiconàlegi, així com de Bruno Wettelheim. En el terreny de l'economia va publicar la reunió amb Kenneth Galbraith, Paul Krugman, David Lanz o Edward Ludbeck. També vam prendre una línia de divulgació científica del nivell amb la col·lecció de racontos, en la qual destaca la història del tiempo, de Stephen Hawking, que constituï un veritable esdeveniment editorial en aquell moment. El llibre d'Hawking i el treball d'Hawking l'han acompanyat altres noms prestigiosos de la ciència, com Richard Feynman, amb el seu què significa tot això, o estiva ingigut sense oblidar l'esplèndid alegromànum en tropo amb les seves lleis fonamentals de l'estupidesa humana de Carlo Chipola. Ara bé, és ben cert que una part de l'èxit en la seva tasca com editor, rau en el fet que Gonzalo Pontó n'ha sabut teixir associacions decisives amb alguns dels noms més rellevants del pensament humanístic i científic del món universitari. Els tres referents fonamentals en aquest sentit per transcendència i durada han estat Josep Fontana, Manuel Sacristán i Francisco Rico, amb els quals han mantingut en el de curs dels anys un aferti a la col·laboració. L'emprente de Fontana es deixa sentir no només en la seva pròpia producció, publicada majorietàriament per Pontón, sinó també en l'emplària del catàleg d'Història de l'editorial. La col·legió dirigida per l'historiador es va anar dividint a mesura que el catàleg s'examplava, en diverses línies consegrades a la història antiga, la medieval, la moderna, la contemporània, la història econòmica, la tauria de la història, la història d'Espanya en el segle XX i del món també en el segle XX. Sense cap mena de dubte, la línia històrica ha estat la pedra angular de crítica i el punt en el qual Pontón va trobar en el seu mestre, el autor de la màxima autoritat. L'aliança Pontón-Fontana ha estat altament fructífera en termes productius gràcies a lliure afinitat ideològica i personal i a la seva excelència professional. La suma de tant talent va fer possible superar el repte que, en una ocasió, Fontana va formular en aquests termes. Ha dit a llibres que damunt es venguin és gairebé un miracle. La més antiga d'aquestes col·laboracions decisives va ser la de Manuel Sacristán iniciada en els Temps de Rial i recuperada amb la creació de crítica a les ores de Sacristán treballava per Joan Gríhaldo. El filòsof marxista va dirigir en els primers anys de la transició, la col·lecció, obres de Marx i Engels amb una edició crítica i una traducció modèl·lics que van permetre que el pensador alemany faci tota la seva amplitud. En Francisco Rico, que a Pontón va conèixer també a Rial, la relació havia començat amb la col·lecció Letras e Ideas i Història de la Literatura espanyola. En copa crítica, Rico va dirigir la col·lecció Firologia que va publicar obres de noms fonamentals dels estudis literaris i de l'Hispanisme. Marcel Batallón, Américo Castro, Costanzo Digiro Lamo, Claudio Guillén, Jaime Gil de Vietma, Fernando Lázaro Carreter, José Carlos Maynett o Eduard Reili. Altres especialistes del món acadèmic han col·laborat en les seves línies editorials com Victoria Camps que va dirigir la Línia de Filosofia, José Manuel Sánchez Rón en l'àmbit de la Història de la Ciència, Maria Eugenia Ovet en Arqueologia, Domingo Plácido en Història Antiga i Julio Baldeón en Història Medieval. Derrerament Gonzalo Pontón-Jijón va dirigir la col·lecció dels estudis literaris i humanístics Letras de Humanitat i va desenvolupar la col·lecció Clàssicos y Modernos. Encara més un altre tret característic en la trajectòria editorial de Pontón ha estat la voluntat d'abordar projectes editorials i intelectuals molt ambiciosos de llarga i complexa execució però també de gran transcendència i vigència. Durant la primera meitat de 1980 va desenvolupar el Gran Diccionari Encyclopèdico Grihalbo redactat per un equip de professionals sota la seva direcció. Publicat el 1985, en pròleg de Jorge Luis Borges, aquest diccionari va esdevenir un referent de precisió i d'actualització. En el terreny de l'assatge històric, un dels primers grans projectes va ser la publicació de la monumental Història de Amèrica Latina dirigida per l'Erci Betel, seguir la Història Universal Planeta sota la direcció de Josep Fontana. En temps més recents cal destacar la història d'Espanya dirigida per Fontana i pel professor Ramon Villarres. En el camp de la història literària i la filologia, i sota la direcció de Francisco Rico, crítica van prendre dos projectes de Gran Abast, la història crítica, perdó, la història i crítica de la literatura espanyola amb un impacte extraordinari en l'àmbit educatiu i la biblioteca clàssica, que va posar les edicions de clàssics al nivell científic i el fruit més remarcable de la qual és la magna edició del Quixote. Aquests projectes cal sumar-hi una renovadora història de la literatura espanyola dirigida per Josep Carlos Mayneu. Gràcies al reconeixement internacional que crítica havia solit, el 1990, l'entorn va ser convidat a formar part d'un projecte integrat per 5 segils del màxim prestigi continental. Les edicions d'Isaïl, de França, Vésil Blackwell, del Regne Unit, Beck Berlack d'Alemanya, la Terza d'Itàlia i crítica. La col·lecció va ser dirigida per l'història de Jacques Legov i va oferir a públic simultàriament en les 5 llengües correspondents assajos sobre la història europea sota el títol de la construcció d'Europa en què Josep Fontana ha contribuït a Europa en telespejo avui traduïda a 12 llengües. Jubilat el 2009 dels seus càrrecs al grup planeta, Puntón va decidir renunciar també a la copropietat d'editorial crítica de la qual es va desvincular i al cap de dos anys va fundar una nova editorial passada i presente en la qual ja ha publicat un centenar de títols. En el nou seguit ha seguit les línies que l'han caracteritzat durant tota la seva trajectòria concedint un pes notori a l'assatge històric universitari i al llibre d'anàlisi política sense deixar davant de l'alta divulgació científica. Tant mateix, la novetat en aquesta darrera etapa és que l'editor historiador es deve historiador Tokurt i el 2016 publica la lucha per la desigualtat. Una història del món occidental en el segle XVIII, una sòlida aportació a la història social i de les idees del segle XVIII Europeu que va amanejar el Premio Nacional d'Ensaio el 2017. Fent gala d'una àmplia erudició i amb una gran agudesa, Puntón mira i regira la bibliografia, revisa els grans indicadors econòmics i socials, es malfia de les traduccions per patuat errors i treballa amb les versions originals de les obres dels grans autors per tal de finalment replantejar alguns predigmes que han gaudit de gran predicament fins als últims temps, durant els últims anys. El resultat és una obra extraordinària de contingut quasi enciclopèdic, escrita en una redacció clara, brillant, amb ironia estones, que ofereix una relectura del 700 a la qual, com remarque Josep Fontana en el pròleg, l'autor no pretén explicar la història del segle de les llums, sinó la dels orígens del capitalisme com una referència necessària per comprendre la nostra realitat actual. En definitiva, pretén aclarir la naturalesa de la desigualtat, entre els que tenien i els que no tenien, que eren els dos únics linatges del món en paraules de Cervantes. Per això lluny de la interpretació optimista que canta les excel·lències del progrés econòmic de la mà de la revolució agrària i de la industrialització, analitza amb ulls crítics els resultats d'aquelles transformacions que van conduir a l'expulsió dels pagersos de la Terra i dels artesans dels seus oficis i els van convertir en proletaris. Així mateix discuteix la revolució del consum i la revolució industriosa perquè sosté que amb una renda per cápita que la Gran Bretanya només va créixer un 0,5% entre 1750 i 1800 poc increment general del consum podria haver-hi a l'hora que el cos de la vida Europa es va duplicar mentre que els salaris nominals només van créixer entre el 25 i el 40%. Una realitat salvant totes les distàncies que té punts en comú amb la dels nostres dies, els de la tercera revolució industrial, sota els efectes socials dolorosos per al desmentallament de l'estat de la benestar. A l'hora del llibre profundeix en el pensament polític i econòmic que proporciona cobertura intelectual a l'ascens de la desigualtat i qüestiona el relat més entusiàstic sobre els assoliments de la il·lustració, aquell moviment cultural que va tenir el mèrit indiscutible de fer triomfar la revolució per damunt de la fe seguint el camí freçat per Espinoza i Veil en el XVII i per tants altres empiristes, racionalistes i heterodoxos. Des d'aquest punt de vista els il·lustrats no surten ben parats, començant per Montesquier que justificava l'esclavitud, aduint que sense ella el sucre seria massa car i seguint per l'actitud contrària que professaven la majoria d'ells a l'alfabetització del poble baix que qualificaven com la Wilger o l'Estopida Plebs. Certament demostra com l'alfabetització va tenir els resultats molt migrats arreu i va seguir a aquest ordre descendent. Homes rics, dones riques, homes pobres, dones pobres. Com a corolari qüestiona la idea del progrés indefinit que va enformular i defensar amb entusiasme els il·lustrats en substitució del vell providencialisme perquè aquell predigma obviava la distribució dels fruits del progrés. Deixeu-me fer un últim incís sobre el llibre. No és estrany que la seva inclament valoració de la il·lustració espanya i del mal anomenat desputisme il·lustrat hagi desplegut alguns historiadors. El títol del capítol, manllevat del liberal exiliat José Marchena, resulta prou explícit. Espanya s'encontra a 10.000 l'eguas d'Europa i queda a 10 siglos del 18e tabla. En efecte, el balanç que em fa en contra dels tòpics que continuen campant en molts llibres d'història i en massa facultats universitàries és a veure. Espanya, un clau, no hi ha en tot el segle XVIII ni un solo nombre que ha merecido el título de filósofo, d'economista político o ni siquiera de cameralista en el sentido que se dava a estas nominaciones en Europa. No podía haberlos en una sociedad anquilosada por una monarquía absoluta en alfabeta por demas y reprimida por el Consejo de Castillar y la Inquisición. Al contrario, Fegeix, a banda dels autors moderats del reformisme absolutista, que tenien un parcial teòric baix, hi va haver un repunt d'obres d'un cristianisme d'octrinari enloquecido que confunde religión y nación, historia sagrada y vida civil, un nacional catolicismo. Es la hora de los antifilosofos. Polèmic, si voleu, però altament estimulant. No m'hi estic més. Us recomano vivament que llegiu el llibre. Acabo. És per aquesta dilatada trajectòria en el món de l'edició, marcada per l'excel·lència que jo no ho hauria pogut reconstruir en tant de tall sense l'ajut indispensable de Gonzalo Pontón-Gijón, a qui expresso el meu agraïment, una trajectòria caracteritzada pel seu compromís fern amb el saber, amb la consciència crítica, amb la llibertat i amb la igualtat que la Universitat Pompeu-Fabra ha volgut distingir Gonzalo Pontón amb el títol de doctor honoris causa. Moltes gràcies.