 Comencem la... la sessió de les 12. Amb el gust de poder presentar el Hugh O'Donnell, és professor de Glasgow Caledonian University, i... fent una mica de recerca de la seva persona, em vaig assustar a l'internet, a Google, al descobrir que hi ha un Hugo O'Donnell a Espanya, que és duque de Tetuan, i militar espanyol inactiu. Va ser una fantàstica notícia que, efectivament, no era el cas del nostre punent d'avui, però dues dues relacions amb el duque de Tetuan, d'alguna manera, tens. Us presento el Hugh, que ve de Glasgow, per parlar-nos una mica de la imatge, de la projecció de Catalunya a la premsa escocessa. Estaven parlant, ara, en el descans dels etiquetes, i del tacte que hem de tenir una vocabulari. Jo, que soc fill d'una escocessa, ni ell ni jo ens sentim còmodos amb la terma britànics, que no sabem què significa, però s'hi utilitza molt aquí. Aleshores no serà ni molt menys una visió de la premsa britànica, sinó, específicament, de la premsa escocessa, que, evidentment, el cas català és molt més adient. Recordem que Hugh O'Donnell és especialista, expert, diguem-ne, en el que es diu l'anàlisis transcultural dels productes de la cultura popular, que ha d'haver-hi la definició. Però he treballat molt últimament, sobretot amb la gent de Robert de Gilly, amb la gent, evidentment, de les universitats escocesses, de qüestions sobre Espanya, Catalunya, el referèndum escocès, les seves projeccions als mitjans de comunicació, ha publicat recentment un capítol d'un llibre molt interessant, que es diu Scotland's Referendum on the Media, National and International Perspectives, que ha un capítol del llibre que ha escrit el proper Hugh. És una persona que ens pot donar una visió molt transversal de qüestions d'imatge mediàtica des de la política dura i la premsa diària, fins i tot a qüestions d'àmbit cultural i fins i tot esportiva. I que sense més comentaris, deixem a Hugh presentar fer la seva ponència i després, doncs, si esteu per la feina, fem una mica de diàleg amb el nostre ponènes escocès. Hugh, endavant. Moltes gràcies. I gràcies també al grup de recerca per invitar-me. Sempre un gran plaer venir a Barcelona, sobretot amb el temps que fa aquí. Molt millor que a Glasgow. Doncs sí, el meu títol té dues parts, una en anglès i l'altra en català. La versió anglèsa és Catalunya, sinó Caledonia. I volia tenir una part en anglès simplement pel joc de paraules que ofereix l'assemblança entre Catalunya i Caledonia. Caledonia és l'antic nom llatí d'Escòcia. I s'utilitza bastant. Fins i tot avui en dia, a Caledonia, la meva universitat és, clar, el go Caledonia. Simplement una altra manera de dir escocesa. També hi ha una cançó molt molt coneguda a Escòcia. Caledonia, es diu Caledonia, i la cançó acompanya una publicitat, coneixes la publicitat, per Cervesa. Molt adequada en un context escocès. Doncs sí. I després Catalunya a la premsa escocesa. Sí, alguns detalls preliminars. Parlar de la presentació donaré un petit panorama de la premsa escocesa. El factor més important aquí és que hi ha una premsa escocesa. El país de Gales, per exemple, no hi ha cap premsa. O que era bé cap. Però a Escòcia tenim una premsa molt antiga. Molt important encara. Doncs parlaré sobre la constitució de la premsa escocesa. I el gran tema compartit entre Escòcia i Catalunya és, no cal dir-ho, la qüestió de la independència. Subtimes hi ha diversos, els catalans no tan Catalunya. Es parla sobre Catalunya. Però el focus és, principalment o almenys de vegades, el focus són els catalans mateixos. Els partits. Què diu la premsa escocesa sobre partits catalans? Polítics, com a individus? També vull parlar sobre el futbol. Com ha dit Breccer, és un altre focus de les meves recerques. He fet més recerca sobre esforç i futbol, sobre independència i porus. Perquè hi ha almenys un article en el meu corpus, que té a veure amb la importància cultural i també política dels porus a Catalunya. Després parlaré sobre un nou diari que es va llançar fa dos anys i picó. El nacional. És un diari molt poc comú, no només a Escòcia, sinó també a Gran Bretanya en general, perquè és un diari ubertament independentista. No intenta mai amagar la seva postura quan la independència està absolutament a favor. Els altres partits són més... No sé com dir-ho. No es comprometen tan obertament a una posició o a l'altra. I després, conclusió, parlaré de la domesticació de les notícies. Doncs petit panorama. Primer un mapa que mostra una part d'Escòcia que diu, en anglès, The Central Belt, cintura central. I aquí podeu veure... The Central Belt comença, més o menys a Glasgow, a l'oest, i va fins a Dinburg, a l'est. La distància entre Glasgow i Dinburg és de més o menys 70 quilòmetres. Doncs és una distància molt curta. Però un 60% més de la població d'Escòcia viu en aquesta zona central. La gran majoria dels diaris publicats es publicen dins d'aquesta zona central. Hi ha diaris fora del Central Belt, però tenen molt més menys importància. Doncs parlaré, sobretot, sobre els diaris d'aquesta zona central. The Central Belt és el centre de gravetat d'Escòcia. Glasgow té tres universitats, Paisley hi ha una altra, hi ha tres universitats a Edinburgh, hi ha una universitat a Stirling, doncs és realment el punt central de la cultura, també dels mitjans escocers. Doncs sí, dues excepcions, no hi ha diaris nacionals. O sigui, per a mi un diari nacional és un diari que es pot comprar a Glasgow, a Dinburg, a Dundee, només aquests dos diaris, The Vily Records of the National. He posat també d'Escòcia Són i l'he posat entre parènteses, perquè per a mi a mi no és un diari escocers, malgrat el nom. Aquest diari, l'adjectiu que utilitzem a Escòcia per descriure aquest tipus de diari és tartanitzat. També diem que porta un kilt. O sigui, les diferències entre d'Escòcia Són i de Són, que es venen a altres parts del Regne Unit, les diferències són, principalment, les pàgines esportives, que es dediquen exclusivament a l'esport escocers. Es dediquen exclusivament al futbol escocers. Els altres esports no figuren. De vegades pot haver-hi una portada diferent, una editorial, però, en general, per a mi no és un diari escocers. Tot, malgrat això, he trobat un article interessant a Escòcia Són sobre el tema d'avui. Tots els altres són títols o bé regionals o locals. Aquí, així. Doncs, premsa regional. A Glasgow, The Herald, The Evening Times, a Dimburg, a Scotsman. Scotsman és un diari molt conservador. The Evening Times. Dundeeet, The Courier, Aberdeen Press and Journal. I aquest nou diari, The National. El primer número va sortir el 24 d'any, un membre de 2014, dos mesos després, al referèndum, i va ser una mena de resposta. El referèndum va fallar, no va tenir èxit, però el resultat era molt millor del que esperaven la gran majoria de les persones. I van llançar The National. Com es resposten aquest resultat, no èxit, però resultat molt bo, els seus eduts. Ara, avui, ha arribat el número 670. Aquí podeu veure el primer número, això és el número 1, un nou newspaper, per un nou Scotland. I diu molt obertament un nou paper que suporta un independentista. No hi ha cap qüestió d'imparcialitat. És obertament però independentista. I a sota podeu veure que la portada no hi ha cap polític. El que tenim aquí és una portada metafòrica, simbòlica, i The National utilitza moltes portades d'aquest tipus. La metàfora, per un angloparlant, crec que és molt evident, no sé si és tan evident en altres països, però la metàfora dels ulls és, per a nosaltres, una metàfora del quart poder, que en anglès és o bé, fourth state, o quan parlem de la funció de la premsa, parlem de la seva funció com en anglès, watchdog. I watchdog és... Watchdog conté la paraula watch. Miren, la funció de la premsa és mirar el que fan els altres, o el que fan els polítics. Per a nosaltres aquests ulls que anus mirant són una metàfora de la premsa. I després diu give Scotland the power to cut child poverty. No menciona ni una vegada la independència, a la portada. I per a mi això ha estat un dels grans exits de l'estratègia de National. És clar que la independència és important, però en la majoria de dia, dels seus reportatges, el focus vertader no és la independència, és la prosperitat de la societat escocesa. O els problemes de la societat escocesa. I la manera com l'Unió amb Anglaterra impedeix Escòcia de resoldre aquests problemes. Però l'enfocament central de National és això. La salut, si podem dir-ho així, de la societat escocesa. La independència és una manera d'attingir aquest objectiu. Aquí podeu veure la portada d'avui. Són els diputats conservadors que van guanyar els canys, escoceses, en les últimes. What's the point of this lot? No seria com per a què serveixen aquest grup d'inútils. Molt crític. Algunes tirades, simplement per donar-us una idea. El diguari més llegit és The Daily Record. El primer estudi d'aquest tipus que vaig fer, vaig fer-lo en 1990. En aquell moment, The Daily Record tenia una tiratge de 800.000 exemplars cada dia. 800.000. Això només fa a Escòcia, fa per tot arreu. El nombre de persones, sobretot joves, que ja és o que compren diaris, es va reduint molt ràpidament. A Escòcia teníem The Daily Record i després xifres molt petites. A l'escòcia internacional, només 10.000. A la Santa Herald, la Santa Herald era l'únic diari que va sostenir la independència. Tots, tots els altres, sense excepció, estaven en contra. Només la Santa Herald que surt una vegada a la setmana. Sí, tots tenen, és clar, pressions amb paper i digitals. Sí, crec que tots coneixem ara els avantatges de les versions digitals. Permeten l'ús de motors de cerca, molt útil. Per mi, fins i tot, potser més important, fàcil·lit en informació i opinions, en un format molt més adaptat a les preferències i necessitats dels joves. Fa un parell d'ans, gairebé cada any, dono lliçons a un grup, a estudiants de periodisme i mitjans de comunicació, i parlàvem amb un grup de potser 120 estudiants i vaig dir, si compres, no si llegeixes, si compres un diari cada dia a secar la mà, sobre un grup de 120 es van a secar dues mans. Això no vol dir que no llegeixin, però no compren. El que fan és que busquen articles en línia, doncs per ells les versions digitals són molt més útiles. I com que no hi ha límits d'espai, m'han d'oferir molta més informació que les versions empreses. Tinc aquí un exemple. Evening Times, 10 de novembre de 2015, tenia aquesta portada, i el titular Espanya amenassa a governar Catalunya directament des de Madrid. Aquestes imatges per nosaltres són molt impressionants. Després ens dona el titular del país, la meitat de Catalunya rompe amb la democràcia espanyola. Després de ABC, i noto aquí el cantor sexo en vida, suposo que finalment ABC ha acceptat que cal modernitzar-se. Aquí veiem dos polítics importants catalans, Romeva i Artur Mas. Portada del Puna Bué i tot això en el mateix diari, el mateix reportatge, el dolent de la política, Pedro Sánchez, Carme Forcadell, un extracte d'aquesta declaració del Parlament de Catalunya. Sí, hi havia un article escrit de més de 700 paraules, que donava una explicació molt detallada de la situació i de les postures dels diferents actors. Només possible, en línia, en la versió empresa, això simplement no seria possible, per rounds d'espai. També, una altra. Marc Temporal és 2011, 2016. Sí, simplement no he pogut trobar res a la premsa escocesa, abans de 2011, una cosa que m'has sorprès molt. Potser té a veure amb els motors de cerca, que alguns són més potents que d'altres. Estic parlant de les seccions de política. En la secció es porten moltes coses. A la secció turisme també, però en la secció política molt poques. Sí, les deveniments que va sense cap dubte d'esperar a l'interès de la premsa escocesa no va ser aquestes manifestacions massives, sinó el com de molt més local, molt més proper, l'autorització del referèndum escocès per TVT-CAM en el 15 d'octubre de 2012, i sobretot l'acte aprovat pel Parlament Escocès en novembre de 2013. Això per nosaltres era molt més important que les manifestacions massives a Barcelona. Sí, els catalans i la independència. Una cosa que també m'ha realment sorprès és que... Sí, com puc explicar-ho? Es parla molt dels catalans com actors col·lectius de manifestacions absolutament massives, on no es pot identificar cap individu. Es parla fins a un cert punt d'individus, com ara Artur Mas o Marian Rajoy, però entre aquests dos extrems no hi ha res. No sé com exactament explicar-ho. No tinc una idea, però... I aquí, quan hi ha individus, no sabem qui són anònims, doncs bot. Per això, això en l'Escotsman, bot per la independència, exercici el teu dret de petició. Sí, el tema central és molt clarament la independència, formalment la independència catalana, i també simultàniament la independència escocesa. S'articula en relació amb diversos sectors, personatges i clampestacció. L'actor principal, en el cas català, són els catalans. No són els polítics catalans, són els catalans, mateixos com a nació. Reflecteixo una realitat. El procés independentista escocès no era un procés massiu, era un procés promogut per polítics. No va haver-hi aquestes manifestacions absolutament gigantesques. Això produeix una fase visual molt clara sobre representacions de multituds. Aquí n'hi ha realment moltes. Aquí en anglès, això en l'Escotsman. Harold, aquí no sé si podeu veure una bandera anglèsa, que ningú no m'ha ensenyat. Quan surto a una bandera escocesa, tots parlen de la bandera escocesa. Per una bandera anglèsa és invisible. Més estelades, a l'Escotsman. A Shakika, no. The evening times, tota una gama de diaris. Images de multituds en la premsa escocesa. Sí, van sortir amb una certa freqüència en relació amb el referèndum escocès. No eren gaire bé rars, però de dimensions molt més reduïdes, i subint amb un element adicional d'exposició individual. Aquesta imatge va ser la imatge més reproduïda del referèndum de 2014. Ningú no sap qui és. És absolutament anònima. Aquí va sortir a Scotland & Sandy. I no és la mateixa imatge. Sandy Harold, també, de 2015. No només això a Espanya, quan feia aquest projecte als col·legues espanyols sobre el referèndum escocès. Aquí a la Vanguardia. I també ara. Aquesta barreja de multituds relativament petites, i individus és molt més com a la premsa escocesa que quan parlen de Catalunya. El que manca totalment en la cobertura escocesa de Catalunya són imatges de grups. Per exemple, Nicol Storgen, la nostra primera ministra, surt amb molta freqüència. Com a individu en portades de National. Concretament, en 53, un diari que es va llançar fa dos anys, i surt en 53 portades. Però també subint amb altres membres del SNF, que és National Party, o amb grups de dones, treballadors de fàbriques, una imatge molt recent, amb els altres diputats escocs. Aquí amb treballadors d'una grassana. Sí, no és exactament invisible, però està ahir. I aquí, no sé com es diu això en català. Aquesta mena de portada es diu en anglès Rappover. I això vol dir que, normalment, una portada ocupa una pàgina, però a Rappover ocupa dues pàgines. I, d'alguna manera, el verb Rapp, en anglès, vol dir envoltar. Doncs la portada em vols a d'alguna manera. I aquí, Nicol Storgen paró, no sé qui. Com es pot explicar això? No ho farà això, aquesta idea, no sé si és correcta. Però el procés polític escocs era fonamentalment un procés polític, més que no mació. I aquestes imatges, en la meva manera de veure les coses, reflecteixen la distància sentimental de la premsa escocesa en relació al procés català. Per a la premsa escocesa, el procés català és sense cap dubte molt interessant, però no té cap dimensió existencial. Tenia aquesta dimensió per a nosaltres, per als escocessos i també per als anglèsos. Ok, els partits de Catalunya. Sí, van rebre una cobertura de vegades molt decal·liada, també molt interessant. No molt extensa, però una petita sèrie d'articles en la premsa escocesa fan referència a les arrels històriques del conflicte en el franquisme. Intenten donar un marc històric al procés català. El conflicte entre centre i periferia, en el franquisme, la transició, es parla bastant de la transició. I com el panorama que el polític català s'ha anat desenvolupant en anys de 100. Ufereixen mapes com aquest, amb dades clau, 31, i de la dictadura franquista, 79, 2012, tot això s'ofereix als collectors escocessos. En aquest reportatge, The Herald va oferir informació molt catalana sobre com els catalans van votar en les aglacions d'aquell any, i també sobre una llarga llista de partits indicants si són de gretes o d'esqueres, i la seva posició en relació a la independència. Doncs vam veure aquest gràfic en espanyol, no en català, però és un gràfic bastant interessant, bastant il·lustratiu. Tots els partits principals, amb el nom en català, junts pel ser Popular Unity Candles i en anglès, però també CUP, Popular Party Citadans, Unió Democràtica, i també més informació molt detallada, junts pel ser Indi, Indi, independents, diuen amb molta freqüència escòcia indi, simplement indi, és una abreviatura d'independents. Pregunta, independents, però a favor de la independència, d'esqueres o de dretes, i més informació sobre el ventall de partits que existaixen aquí a Catalunya. Més, més, més. A veure, doncs els punts més interessants, que junts pel ser amb els seus pro-independents, els seus aliats pro-independentistes, etcètera, etcètera. Pel que fa als polítics, com a individus, només surt un grup molt petit. Tot depèn de si la premsa escocesa pot establir alguna manera de relació entre aquests polítics i escòcia. Si la relació és principalment o exclusivament amb Anglaterra, no els interessa. Perquè surtin a la premsa, és essencial que la relació sigui amb escòcia i no amb Anglaterra. Una altra cosa que realment em va sorprendre és que quan faig aquesta mena d'anàlisi i en faig moltes, normalment trobo molts dibuixos, molts i molts i molts. Quan es va celebrar el referèndum escocesc, centenars de dibuixos, ens anarà el molt divertit. Pel que fa, la qüestió de l'independència catalana només n'he trobat. I aquí veiem David Cameron, no? Rajoy. Nosaltres reconeixem. Tot seguit. Alex Salmond, líder del PS... Ja Bors, no? Ara no. Líder del partit independentista. I Rajoy diu... que m'agradaria ajudar, però estic una mica ocupat. Doncs, a l'estat espanyol, per utilitzar la terminologia d'aquí, els individus que surten amb més freqüència són Mariano Rajoy, Artur Mas, Ara, Carles Bustom, Raül Grumeva, Carme Forcadell. El que fa el Regne Unit, surten amb més Neclastargen, la líder actual del SNP i Alex Salmond. Els altres? No. Sí, Mariano Rajoy, Artur Mas, Mas és l'únic que fins ara ha sortit en una part portada de National. Més recentment, Carles Bustom, ha aparegut en un parell d'articles de National concretament, així com Carme Forcadell i Raül Grumeva. Doncs Mas, de Herald, no? Aquest any, Mas i Puigdom, l'any passat, Raül Grumeva, aquí a Edinburgh, davant d'una estàtua d'Adam Smith, un filòsof i economista escocès, li van fer una entrevista, que va també sortir al diari, a Vinyana, no? Doncs sí, la cobertura per part dels periodistes escocesos és en general, i fins i tot el National, molt tècnica, ho veig a les regles clàssiques del periodisme, i hi ha un parell d'excepcions. Però en general és així, un estil periodístic molt clàssic, equilibri, imparcialitat, no obstant, en general donen més espai a punts de vista independentistes, ofers pels polítics entrevistats, que s'hi tenen amb una certa regularitat. Sí, un exemple. The Herald, 14 de desembre de 2015, i, sí, tu, el secretari català de fers estrangers ha demanat reformes de l'UE per permetre tan escòcia com el seu propi país per romandre en el bloc. L'important és que parlin no només de Catalunya, sinó també simultàniament d'Escòcia. I si no poden establir aquesta relació, no diuen res. Escrivint en The Herald, d'Avui, original vinyana, va instar a Brussel·les a trobar un protocol per manejar processos difícils d'independència dins les fronteres d'Europa. Ja diré tot. Sita Michael Keaton, un dels acadèmics més coneguts a Escòcia en aquest camp. Però, llegint l'article, resulta, jo diria que impossible, identificar l'opinió del dit. És un article molt neutre. Sí, aquesta és l'excepció. Vaig trobar un article a The Scotsman. Relativament llarg, de més de 1.000 paraules, publicat en 2014, l'any del referèndum, i ho faria entrevistes amb 5 catalans, un d'ells anònim, tots totalment negatius, i ho posats a la independència. Això per nosaltres no és cap sorpresa. The Scotsman sempre ha estat en contra de la independència. Però sí, això va ser una sorpresa, però des d'un cert punt de vista, una sorpresa agradable, simplement perquè hi havia una gama de veus. Per mi és una de les funcions de la premsa, que tots diguin la mateixa cosa per mi, perquè és una de les funcions de la premsa. La premsa és un espai on, teòricament, almenys hauríem d'escoltar una gama de veus, algunes positives, algunes negatives, i The Scotsman va ser l'únic diari que va realment oferir veus negatius. I per què no? Tots totalment ho hi he posats a la independència. I aquí un petit extracte. D'altres són més cínics. D'alguna manera hem estat infantilitzats, diu aquest català, i hem tornat als debats del segle XIX, diu Jesse, que treballa per l'Ajuntament de Barcelona, i no va donar el seu nom per poder apresar-li. En realitat els sessionistes només volen un gest, una reacció, perquè la mare a Espanya s'ha deixat i hi puguem tornar a l'Estatusco, a l'Estatusco, davant de la reacció, diners fàcils per als XIX. Pots estar totalment ho posat amb aquest punt de vista. Jo personalment sí, no estic gens d'acord amb aquest punt de vista, però crec que en una premsa que funciona, cal que sentim veus ho posades al nostre punt de vista. Sí. Ok, el futbol. Quan llegia tots aquests articles... Va, és una cosa que ja sabia, que ja sabia molt bé. L'any 92, 93, em vaig publicar un llibre amb dos col·legues. No, amb un col·lega. El projecte era un anàlisi de com es cobria la Copa Mundial de 1990 en 14 països diferents. La conclusió més evident que vam traure d'aquest projecte no hi ha cap frontera armètica entre esport i política. L'esport és profundament polititzat, i la política, amb molta freqüència, utilitza metàfores que venen del camp de l'esport. Doncs hi ha una tomai d'àcara entre esport i futbol. I en aquest projecte també he trobat moltes coses que ara veuen això. Sí, esport sobretot el futbol i nació són un concepte molt estretament. Tant a Catalunya com a Escòcia. Perquè a Escòcia té una selecció nacional. Catalunya volia, o molts catalans volien, en tenir una tan veia. Una cerca efectuada de Dundee Curia, utilitzant com paraula clau Catalunya, va produir aquesta llista de temes relacionats amb Catalunya. Futbol 11, polític 5, esport... Futbol era molt més important d'aquest finalista. I crec que quan fem aquesta mena d'anàlisi, és important no descartar o minimitzar la importància de l'esport. Abans hi havia una publicitat gramatània per una cerveza heil·licant. I deia, en anglès o dic en anglès. It reaches the parts other beers cannot reach. I podríem dir la mateixa cosa de l'esport. It reaches the parts other fields cannot reach. Hi ha moltes coses en el camp de l'esport que no surten en el camp de la política, però són igualment interessants. En una entrevista llargíssima, en Escòcia, en Xavier Solà, que havia estat cap de la delegació catalana a Londres i també havia atrapallat per al S&P, va dir el següent. Molta gent pensa que Catalunya hauria de tenir una selecció pròpia. I, de fet, Escòcia en té una. Però veiem una resistència de part de Madrid que no vol deixar-nos jugar com a selecció nacional. És un conflicte polític. Per a mi, per a rau. En les seccions esports dels diaris escossesos, de blois o periódics de qualitat, trobem imatges de catalans relacionades amb l'esport. Molt similars al que trobem en les seccions política, per exemple. I això sobre esport. Les banderes catalanes, banderes escosses. La bandera escossesa es diu Soltar. I tenen a veure amb l'intent per part dels... Bueno, aquesta és la imatge que van veure. Tenia a veure amb l'intent per part de les autoritats espanyoles de prohibir que els aficionats barcelonesos portessin l'escalada durant la final de la Copa del Rey a Madrid. És molt, molt polític tot això. Si no hagués estat possible fer això, els aficionats barcelonesos haurien utilitzat banderes escosses. Ja les tenien preparades. I aquí en veiem... la Soltar, la nostra bandera, i amb una situació una mica adaptada de la pel·lícula Braveheart. En Braveheart Mel Gibson diu they can take our lives, but they cannot take our freedom. So we can prevent, we can bring a bandera, but we can never prevent freedom. I tot això en el camp del futbol. Sí, molta insistència sobre l'amistat entre els seguidors del Barça i del Cèltic, i fins i tot en una ocasió entre els seguidors del Rangers i d'Espanyol. Això, Daily Record, un reportatge sobre futbol. I veiem aquesta imatge. I també, no sé si podeu veure'l, però hi ha una bandera escossesa aquí, en aquesta multitud. Escòcia, com a nació sense estat, té dues banderes. I Catalunya té més d'una també. Doncs tenim la Soltar, i un altre, el Llor Rampán. Si aneu a un partit internacional, a Escòcia sempre sotten les dues banderes. Mésc, Soltar, Estela, també en la secció esport. Mésc, aficionats del Cèltic i del Barça, you'll never walk alone. I Dio, el titular Dio, hi ha una infinitat entre els seguidors del Cèltic i del Barça. I aquí, Rangers. Amb la bandera espanyola. United We Stand. Unionistes. Sí, i en tots aquests casos, els periodistes esportius, es van aprofitar-se de l'esdeveniment per explicar als espectadors locals la situació política a Catalunya. Petita citació. L'Assembleia Nacional Catalana, Òmnium Cultural, l'Associació Jurídica drets i la plataforma dels Clubs Esportius Catalans, havien planejat distribuir la Soltar per sobreallar el tractament diferent que Catalunya rep per part d'Espanya comparat amb el tractament d'Escòcia per part del regne. Tot això, en la secció, escòcia. Els toros. Només va haver-hi un article sobre els toros. Molt recent. Amb fotos, no? I el text que acompanya, escrit per l'Escastro. Crec que és escocesa, no sé. Ah, americana. Que s'identifica com escritora, editora i lluitadora per la independència catalana. Això està incondicionalment a la postura catalana amb respecte als tores. I critica severament la posició espanyola. Doncs això també en la secció esportiva. I diu, perquè ja és que el PP i els jutges de l'acord constitucional han anulat una llei aprovada per una majoria del Parlament català gràcies a un moviment ciutatà que va recullir més de 180.000 signatures. I tota la resta, que no el llegiré. Sí, algunes paraules sobre The National. Durant la seva curta vida The National no només ha publicat fins ara 16 articles sobre Catalunya, sinó que també hi ha dedicats 5 portades, 4 de manifestacions massives a Barcelona i una altra en la qual figuren Artur Mas i Nicol Sturgeon. Doncs aquí, també amb una entrevista, aquest article és de fa dues setmanes. I ofereix una entrevista relativament llarga amb Romeva. I també imatges de la manifestació. Una altra, Catalan defies pain with referendum date. Mes banderas. Aquí les portades, Catalunya marches for independence. Next week it's our turn. La semana viene, no destoca nosaltres. Mes Westminster refuses to reveal documents on indie independence for Catalonia. Mes i mes, marching ever closer to indie. Una senyera gigantesca, Catalunya de Spain, we're leaving with or without approval. I aquí, Nicol Sturgeon, Artur Mas. Photos of Catalani ex-leader faces indivu trial. Els articles de vegades de mes de mil paraules bastant sovint ofereixen més imatges de manifestacions d'altres figures com ara Carles Puigdemont, i reportages que analitzen en profunditat diversos elements de la història de Catalunya i de la seva relació amb l'estat espanyol. Alguns titulars molt recents. Oblida el Brexit, la verdadera línia de falla europea avui a Barcelona. Tots d'aquest any. Escòcia i Catalunya intercambiaran opinions sobre els referèndums. Reverem d'un català sobre independència. La independència hauria de basar-se sobre el referèndum escocesc. El referèndum català sobre la independència tindrà conseqüències per als escocesos i per a Europa. El mirall escocesc. No sé quants anys, fa deu anys, potser. Vaig trobar aquest llibre a Girona per casualitat, per saber solar, no? El mirall escocesc. I es parla molt de mirall, no? Vaig trobar aquest dibuix per internet. El català que diu cat. Són noms de dominis, abreviatures de dominis a internet, i l'escoces respon escò. Doncs trobem moltes imatges d'aquest tipus, amb la senyera i la solta. Sí, amb poquíssimes excepcions. Els articles de la premsa escocesa, que fan referència a Catalunya, ofereixen comparacions i contrastes amb el cas escocesc. El primer article que he pogut trobar sobre Catalunya, cronològicament parlant, era l'entrevista en Xavier Solano, obligada per The Scotsman, en 2011, enfatitzava no només les similituds, sinó també les diferències entre els dos països. No vaig enlloc de tot això. Però una cobertura relativament intensa, i només vaig trobar un article de The Scotsman, en tot el període, que parla sobre Catalunya, i es titula Sturgeon, realment està parlant d'Escòcia. Sturgeon està segura que els escocesos segueixen el que passa a Catalunya amb un gran interès. Sturgeon continua. Però som dos països diferents, amb circumstàncies diferents, situacions diferents, experiències diferents, i qui decidirà el futur de Catalunya serà els catalans. És la posició formal sempre del govern als costats. El futur de Catalunya pertany als catalans, diuen més o menys la mateixa cosa. Per acabar, si aquest concepte de la domesticació de les notícies, i és un concepte que s'utilitza molt en aquest camp, i què vol dir aquest concepte? Vol dir molt senzillament que, per exemple, quan la premsa o els mitjans escocesos parlen de Catalunya, o de qualsevol altre país, en realitat estan parlant d'Escòcia. Les notícies han estat domesticades. Estic fent, en aquest moment, coordinant un llibre sobre el Brexit amb dos col·legues, un anglès i un espanyol. Són tres coordinadors. Hi ha fins ara 20 aportacions de molts països diferents, i aquesta és la lliçó més evident de la recerca que han fet. Quan analitzem els mitjans francesos, sí, parlen del Brexit, però parlen fonamentalment de França. Els alemanys parlen fonamentalment d'Allemanya. Hi ha una contribució russa també que parla fonamentalment de... I el terme que s'utilitza per aquest fenomen és la domesticació de les notícies. I està també una de les coses que... Ja ho sabíem, però que es va confirmar en aquest projecte. Sí, ja ha acabat. Moltes gràcies. Si algú té una pregunta pel professor Dono, vol preguntar-li alguna cosa sobre el seu estudi? Sí, endavant. Arribes perfectament. A partir de que el cas es procés, s'acaba, té una solució, té un punt de resolució. Creus que la mostra de creix? No, jo diria que segueix creixent. Realment, els articles que he indicat, no he publicat aquest any, n'hi havia, no sé, n'hi havia potser vuit o no, o potser deu. Abans no n'hi havia tants. Moltes coses conflovaixen en això. La qüestió del Brexit, el fracàs de la estratègia de Tarid-Nei, ser europeu és molt important per a la nacional i també per a Escòcia en general. Durant el referèndum sobre el Brexit, sobre tots els ajuntaments escocers, es van votar a favor de romàndra. Tot això ha conduït a un increment de les notícies sobre Catalunya, perquè la premsa no únicament d'anar això, sobretot d'anar això, però també els diaris en general poden veure semblances, punts de contacte entre el que passa a Escòcia i el que passa aquí. Segur que aquesta tendència continuarà, que seguirem tenint més articles sobre Escòcia que abans. Jo tinc una pregunta. Abans has dit que la nacional va néixer dos mesos després del referèndum. El resultat és que ho sé, era molt millor que el que s'esperava, malgrat que tenia tots els diaris en contra, i més o menys va sortir 45% a favor de sortir. Aleshores la pregunta és obvia. Per què no es va al projecte de nacional abans? Sí, perquè ningú esperava aquest resultat. Crec que en general ara no estic parlant només d'Escòcia, però del Regne Unit i també d'altres països. Crec que s'està tornant més evident que la distància entre els polítics i la societat també està creixent. Crec que el resultat del referèndum sobre el Brexit ha indicat això molt clarament. A fora, en anglès parlaven de bubble, de Westminster bubble, bubble en espanyol, burbuja en espanyol. I en català com és? Bombolla. Doncs l'idea és que els polítics viuen dins aquesta... Bombolla. I que no saben què passa en la resta del país. I això és cert. Fins i tot jo, que no sóc especialista de política, però simplement bibina a Escòcia, era molt clar que David Cameron perdria el referèndum. Utenia, molt clar. No va ser cap sorpresa, perquè si surts del despatx, si parles amb la gent al carrer, si parles amb els amics en realitat, la seva manera d'interpretar la realitat no és sempre la manera dels periodistes. Això no és cap crítica, perquè els acadèmiques també de vegades estem bastant enjunyats de les realitats dels nostres països. Ningú no havia previst que el vot del referèndum seria tan so close. Tant asustat. Tots pensaven. M'acordo que un any abans del referèndum parlava de dos col·legues a la Maiba Universitat, són amics, però aquí parlaven sobre el referèndum, i m'han dit si saben que en aquell moment era líder de l'SNP, si aconsegueix un 20% dels vots estarà molt content. Va aconseguir 45%. I ningú no havia previst això. I crec que hi ha algun element de problema entre... És per això, i suposo que la mateixa cosa que succeeix aquí a Catalunya, ser que passa a França també, i a Itàlia, que han introduït... I també tu has parlat d'això. Han introduït el concepte d'impacte, no que la recerca acadèmica ha de tenir algun impacte fora del món acadèmic. Molts acadèmiques no estan gens contentes amb això. Jo, al contrari, el trobo molt positiu, que si utilitzem diners públics per dues termes d'investigacions, cal que hi hagi alguna forma d'impacte fora del món acadèmic. I potser em milloraria... Habitaria, potser, no sé, aquesta mena de cosa, aquesta distància enorme entre el que pensen els polítics. David Cameron no entén estrictament res sobre la societat britànica. És un membre d'aquest elite del sud d'Anglatera, el que passa al nord d'Anglatera, no estic parlant sobre Escòcia, el que passa al nord d'Anglatera, per ell és com un altre país. No entén estrictament res sobre les condicions de vida de la gent del nord d'Anglatera, del Newcastle, de tota aquesta zona. I els habitants d'aquestes zones van votar. En contra. Amb una comprensió una mica més sofisticada del seu propi país no hauria comès aquest error. Va ser un error que ara fa, no? I tots estem pagant les conseqüències. Sí, sí. Tinc una pregunta. Gràcies. Encara que l'estudi no va d'això, però segurament et deus conèixer bé la realitat i llegeixes premsa anglèsa. I m'agradaria saber una mica quin és el tractament que ha fet del referèndum escossès diaris importants d'editats a Londres, d'editats a Londres com a de Gàrdia. Tots estaven en contra. Absolutament. En tot el Regne Unit, l'únic diari que estava a Favol era la Sàndiga. Tots estaven en contra. Tots participaven, alguns més entusiasme que d'altres, en el cas d'ell, el projecte PO, Project Fear. Realment, en aquest moment, la premsa tan britànica com escossesa no reflectia el que passava al país, perquè realment el vot a favor del referèndum era molt més important del que esperàvem gairebé tots i els diaris anglèsos, tots estaven en contra. És difícil d'entendre, perquè la premsa, per mi almenys, ha de reflectir d'alguna manera el debat, no necessàriament les postures, però ha de reflectir el debat sobre una cosa tan important com la independència. Però no ho vam fer. Des d'aquí moltes vegades es posa, d'exemple, la premsa britànica anglèsa, en general, britànica, ja sé que és un tema que us acaba de veure com d'una certa neutralitat en aquest projecte fins i tot a la televisió, la BBC va ser molt en contra del referèndum i molt obertament, va provocar una crisi dins la BBC, però sí, no era cap... Conspiració. Conspiració? No es tracta de cap conspiració, simplement l'equilibri de forces dins gramatània va produir inevitablement aquest resultat. Però tant per David Cameron com per Alex Salmond, perquè realment dins del petit món de la premsa, de la televisió també, no entenien la realitat del seu país. Potser que la premsa britànica, la premsa anglèsa, sobretot la premsa anglèsa conservadora, jo crec que estava més en contra de Alex Salmond del projecte diferent. És una cosa que es parla poc aquí. Recordem que el projecte d'Alex Salmond, jo recordo les manifestacions a Escòcia, era for a Socialist Scotland. És el que portava la gent als cartells. Aleshores, marcadament, el que aquí seria socialdemòcrata, però que Salmond venia d'una trajectòria bastant centre esquerra, després, no? Cosa que no és aquí, perquè m'ha fet gràcia una de les anàlisis dels diapositives que hem vist aquí, definint Jons Belsí, i parla de Convigència Democràtica de Catalunya com un petit centrista, que crec que és una mica agafat pels Bels, diria jo. Aleshores, una cosa és un moviment que es veu cap a la independència pels de la socialdemocràcia, concretament la figura d'Alex Salmond, que havia molt estat bastant a l'establishment anglès durant molts anys, i una cosa és un moviment cap a la independència en partits que són de centre dretes, com tots sabem qui són. Aleshores, jo tinc la sensació que als diaris editats a Londres pensem, per exemple, una persona com a Murdoch, tindria molt més mania contra qualsevol persona que obertament és socialdemòcrata i que el seu propi projecte independentista. D'on aquest Murdoch és d'origen escocès. Sí, sí. En general és per fila que un partit socialdemòcrata, no socialista, de cap de les maneres, però socialdemòcrata molt tradicional. Sí, sí, sí. Interessat en el vanestar, els ciutadans... Sí, sí, sí. Una última? Sí, per favor. Jo volia fer una pregunta, de potser seria una mica de periodisme a ficció? O no sé si ja tens o teniu alguna dada. A les últimes eleccions convocades al Regne Unit, el Partit Nacionalista Escocès ha perdut gran part de la representació que tenia a Westminster, no? I a l'Aleis Salmond ha perdut l'esfoca que tenia ja. Això creus d'alguna manera que es podrà reflectir, o s'està reflectint, o es podrà reflectir en els continguts, per exemple, dels diaris que ens has comentat, com el de Naix i el mateix, del seguiment d'aquests moviments sobiranistes, com el que hi ha a Catalunya, fins i tot la mateixa possibilitat d'un segon referèndum a Escòcia. Creus que aquest element pot tenir alguna influència en els continguts dels diaris? Si ja ho estàs reflectint, o es pot arribar a reflectir, és una mica especial, però només pot influir en els continguts periodistes. Justament hem parlat d'això en el descans. Si la pèrdua dels descans... No va ser un xoc, perquè tots sabien que en les eleccions entre llocs, va guanyar 60 sobre un total de 63. Això és ridícul. En una democràcia, aquest resultat no es reflectia de cap manera la realitat d'escòcia. Doncs tots esperaven que... o tots daven com d'escoltar, que li he sentit, perdria els cants. No pensaven que perdés tants. Doncs hi ha ara un debat dins de Naix, no? Però també en altres diaris sobre els errors comesos per dia sentim. És un debat molt interessant. Hi ha molta crítica. Molta crítica de Nicol Stottson. Dien que la seva estratègia, estratègia era incorrecta, que l'error principal era posar-l enfocament sobre la independència. Que hauria estat millor parlar de l'especte social, de les conseqüències socials, de tenir un altre govern de Theresa May. I la lectura et va punir la senyora Stottson per aquest error. Personalment, tot i que soc independentista, i porto anys, és en pic, el resultat d'aquestes últimes eleccions, per mi són més raonables. Simplement no és el cas que tots els escossesos estan a favor. El referent m'ha mostrat clarament que la majoria estan en contra. Va ser un error pensar que ho podem guanyar tot. Va ser un error. Sí, es nota la diferència a la Bremsa. Sobretot dins de la Bremsa prou independentista. Molta crítica, moltes preguntes, molt debat sobre com van perdre tants escans. Sí, sí. Doncs si no hi és més preguntes, ho tornem per tancar la sessió del matí. Recordem que aquesta tarda, a dos quarts de quatre, tenim un plat fort, amb una taula redona moderada per la Múnica, per la Múnica Terribas, on tenim la presència de tres corresponsals extensius, Rafa Mein, de The New York Times, Matí de Tayak, de Llufic Role, i Ute Mullet, corresponsal de Develd. És molt interessant saber la vostra opinió sobre l'estudi i sobre l'attractori en els seus respectius prenses durant aquests últims cinc, sis anys. O sigui, que deu convocats a la dos quarts de quatre, aquí mateix, al auditori. Moltes gràcies.