 que ja no existeix perquè s'ha disolta el Parlament. Així ho estableix la Constitució Britànica. També soc autor d'una obra i també publicaré un article sobre la campanya de bombardejos en contra de Barcelona. Un dels motius pels quals... Estic encantat de ser aquí i un dels motius pels quals avui, quan se m'ha dit seguirà aquest acte o no, és que jo el 1939, la meva mare l'any 1939, va formar part d'un grup de resistència a Londres i el descreia ella un context de patiment i també un context de gent que vivia una vida normal. Durant els bombardejos, doncs per exemple, anaven a ballar també i també parlava dels amics francesos de Sud-Àfrica, joves que venien a Londres i que s'ho passaven molt bé. També, això crec que és important recordar en el context d'avui en dia, que el que intentaven era tenir una vida normal davant del mal. I crec que nosaltres hem de fer el mateix perquè, si no, ens estem rendint davant del mal. També m'agradaria dir que... Bé, jo recordo a la deca del 60, quan ens anàvem de vacances a la costa brava, els britànics, doncs la meva mare i el meu pare em van explicar que nosaltres no podíem anar a Rosanda, vacances a Espanya fins que morís Franco al final de la dictadura, i jo mai vaig anar a Espanya fins que Franco havia mort. D'això, ja veiem tu ja dit, m'agradaria donar la paraula als dos ponents. Disculpeu, mira, ja veia que no pot estar aquí amb nosaltres, però tenim el nostre primer ponent, m'agradaria presentar-los... ...europeu de memòries, la Universitat de Barcelona, i en definitiva, tots els que han col·laborat amb aquesta jornada que ens hagin pogut invitar i poder estar aquí amb vostès. Jo sóc portaveu del meu grup parlamentari en una comissió parlamentària del Parlament de Catalunya, concretament la comissió de fers exteriors, que també porta els temes de memòria que corresponen a la conselleria del govern, al ministre del Govern de Catalunya d'Axió Exterior, però que també és el ministre de les Polítiques Públices de Memòria. La meva mare té 91 anys, dintre de poc em farà 92. Vostès saben que la gent gran té una característica, no se'n recorden del que van sopar ahir, però poden detallar, possiblement, de forma minuciosa, aconteixements que van passar fa molts anys. Ella sempre se'n recorda d'una data fatídica. Aquell dia, el 31 de gener, quan van sonar les sirenes de que els avions s'apropaven des de Mallorca, el refugi es va omplir. Però, fatídicament, una de les seves bombes va caure a l'entrada del refugi. Va morir 40 persones en l'acte i centenars d'elles van quedar malferides. Algunes, després, també morien posteriorment. Una d'elles era el germà de la meva mare. Es deia Josep Pujols, era el meu tiet, i sempre a casa ha estat un record punyent la seva pèrdua. Tenia 17 anys, era un civil encara no mobilitzat, i la família sempre el recordem. Els bombardejos feixistes de Catalunya van marcar de forma especial el que va ser la guerra civil i la percepció que molts homes i dones del bàndor republicà van tenir a les nombroses ciutats catalanes de la guerra. Gent que va i va estar al front, que sí, va enviar els marits, els germans, però que va patir la guerra des de la rereguarda i que el bombardeig va ser l'experiència que els va culpir de forma important a l'hora de percebre el conflicte bèl·lic. Abans es deia la ciutat de Barcelona van morir unes 2.500 persones, però a la resta de Catalunya van morir el doble, i moltes ciutats catalanes foren bombardejades, evidentment Barcelona, però també Lleida, també Tarragona, també Granullers, que tenim aquí el seu Alcalde, també Figueres, també Reus, també San Vicenza Caldez, Flix, el Canà o Tortosa. Aquestes ciutats eren bombardejades amb diversos objectius. Sembda el primer era aquelles ciutats que concentraven algun tipus de producció industrial que pogués pensar-se que tenien algun vincle amb la guerra a Reus, hi havia una fàbrica de reparació i de fabricació de muntatge d'avions russos, i per tant era un objectiu de primera mà. També nusos de comunicacions molt importants, la ciutat de Reus ho era, i d'altres també. També fons d'energia, algunes de les ciutats tenien centrals hidroelèctriques, que en moltes ocasions van quedar indemnes, però que el voltant d'aquella instal·lació va patir la població civil, i l'objectiu principal no va rebre cap pèrdua, però els centres de les ciutats molt habitades sí. Però també atemorir la població civil. Abans es deia l'anterior ponent que la batalla de la moral va esdevenir a la guerra civil espanyola i després d'una forma clara a la Segona Guerra Mundial, perquè la guerra civil espanyola va ser un camp de proves, un camp de proves d'efectius militars, de tècniques militars, i també de tàctiques militars, que després d'alguna forma es van provar en gran i es van desenvolupar en gran en l'escenari de la Segona Guerra Mundial, d'ella, atemorir la població civil, perquè la batalla de la moral va ser per molts líders considerada tant o més important que la batalla basada en la destrucció de la producció i de les infraestructures. Vull llegir alguns exemples, per exemple, un que coneixem del general Mola, el general Emilio Mola, que en les seves memòries, el 2 d'abril de 1937, una frase que recull el cap de la Legió Còndor, el Rifthofen, a Mola d'Eia. Espanya està dominada de forma malaltissa per la indústria de Catalunya i Bilbao. Per sanejar Espanya s'ha de destruir aquesta indústria. Per tant, era un objectiu aquesta indústria, però també amb un telegrama que rep, des de Roma, el general Bellardi, que era el cap de l'aviació italiana que estava a Mallorca i que s'encarregava de bombardejar, especialment les ciutats de Barcelona i altres ciutats catalanes i la ciutat de València, rep un telegrama de Roma que diu iniciar, des d'aquesta nit, acció violenta sobre Barcelona, amb martellets espaiats en el temps. Què volia dir martellets espaiats en el temps? Que l'objectiu no era destruir una concreta instal·lació industrial. Els serveis secrets franquistes van detallar en els seus informes 220 objectius a la ciutat de Barcelona, que eren potencialment bombardejables per l'aviació feixista. Per tant, hi havia un espectre important de la ciutat que podia ser tocat. Aquest martellet era que a hores diferents sonessin les alarmes i es fessin bombardejos que tinguessin de forma continuada a la població espantada, en què no se sabia exactament quan anaven a caure les bombes. Per tant, l'efecte psicològic va ser molt gran i moltes persones, com la meva mare, si recorden alguna cosa de la guerra civil, especialment gent que estava a la rara guarda, era l'efecte dels bombardejos. Realment va tenir un impacte psicològic molt important, molt important, molta de la població catalana d'aquestes ciutats que van patir les bombes. I per acabar aquesta primera part, i finalment un breu comentari i deixar la paraula a la meva companya diputada, Montse Palau, que realment els bombardejos de Catalunya són un fet terrible de la guerra civil espanyola. Estem convençuts que els hem de recordar molt més. Hi ha un aspecte, si es pot dir positiu, encara que és complicat fer servir aquesta paraula, que la meva ciutat, la de Reus, va ser important. El que és la defensa davant dels bombardejos, tot el que és la obra civil de protecció de la població, va ser un fet molt important que va organitzar també aquesta societat. La construcció dels refugis antiaeris a la ciutat de Reus va ser la obra d'organització i d'activació de la població civil més important que durant el period de guerra es va poder desenvolupar. Encapçalada pels sindicats, hi van participar milers i milers d'homes i dones que van construir refugis. Alguns d'ells encara avui dia perfectament visitables i veritable obres d'enginyeria civil que tots podem visitar, que crec que hem de recordar i que significa com va viure deterrada també aquella població als bombardejos feixistes. A tots els recordem de forma profunda. Acabo. El Parlament de Catalunya té un compromís ferm amb les polítiques de memòria pública. Saben que la democràcia espanyola, una de les seves imperfeccions després del period de 40 anys de la dictadura, és encara no haver posat en valor de forma suficient la memòria i el rescat de tots aquells homes i dones republicans que van donar la seva vida i el millor de la seva història per lluitar contra el feixisme, per defensar-se i per, inclús, en l'època franquista, organitzar la resistència contra el feixisme. Derrerement, el Parlament de Catalunya tendrà diverses iniciatives de noves lleis de memòria que rescavalen d'alguna forma drets i libertats no hi ha els lluitadors que ens en queden cada vegada menys, però sí els seus familiars que han de recordar els homes i les dones que van lluitar contra Franco com el que veritablement van ser. Veritables herois que van dir que no, a la nit fosca del feixisme i que sempre els hem de recordar amb honor. Moltes gràcies. Montserrat. Montserrat. Molt bon dia i moltes gràcies també a l'organització per aquesta invitació, el presentador per les seves paraules. En primer lloc, jo voldria dir una cosa prèvia, però que és molt àpvia, però que és molt clara, que vostès, la gent de Londres i la Gran Bretanya, van guanyar la guerra i que nosaltres, la Catalunya republicana i demòcrata, la van perdre. És a dir, vostès, les seves democràcies van combatre i van derrotar el feixisme i el feixisme en forma d'un cop d'estat que el nostre país va causar una guerra i a partir de les hores van tenir més de 40 anys d'una repressió cruel, farotge i molt dura. I ho dic també perquè aquí s'apleguen molts investigadors, molts especialistes universitaris que vostès des de sempre, des del primer moment, des de l'any 46-47, han pogut investigar de manera rigorosa i científica sobre una sèrie de fets mentre que nosaltres, fins ben passada la posdemocràcia, perquè encara el 77 i el 78 hi havia molts llibres sobre la història de la guerra, de la post-guerra, que s'havien d'editar a l'exili, que s'havien d'editar amb editorials a l'estranger, fins fa pocs anys no s'han pogut començar o portar a terme moltes d'aquestes recerques. Per sort, ara en tenim moltes i molt bones com la representació que avui s'aplega aquí. La segona qüestió, i fent una mica referència també amb el meu company que ha començat parlant de la seva mare. Si consultem, això ja ve, és una qüestió més professional. Si consultem fons de memòria, archius orals i escrets de memòria històrica, si consultem també el que en diem literatura del jo, és a dir, autobiografies i memòries, hi ha dos fets que es van repetint. Jo deia per allò que deia del meu company. Dos fets que marquen traumàticament, sobretot les meves consultes a les dones i a l'arrereguarda, que marquen traumàticament a la població. Un, les bombes, i dos, l'entrada dels feixistes, és a dir, la derrota de la guerra. Amb diversos grups de recerca i concretament també amb el grup de recerca de Ramon Arnavat, que us parlarà aquesta tarda i us presentarà tot el mapa interactiu i molt interessant. Vam presentar fa uns anys un treball a la Universitat de Glasgow sobre el tema de trauma, nostàlgia i memòria centrat amb les dones que van patir la guerra civil a Catalunya. Com podeu comprendre, sobretot a l'arrereguarda fins a l'entrada de les tropes feixistes. I va haver fam i violència, però els fets que predominen torno a dir-li és el tema de l'impacte que van causar les bombes i, posteriorment, la derrota i l'entrada dels feixistes. Entre altres treballs, fent una anàlisi del discurs d'aquests arxius, d'aquestes fonts femenines que van viure a la guerra, les paraules més repetides i resumeixen són por, patir, espant, no poder suportar-ho, esgarrifada, plorar, preocupació, terror, pànic, desastre, infern, mort, tensió i horror, repetides a infinito, repetides multitud de vegades. Comencem, però, amb el tema primer d'aquest pànic i aquest terror de les bombes, tot i que vostès en parlaran abastament, sigui de Barcelona, sigui de Catalunya, sigui de Londres. Jo voldria s'entrar-me de parlar d'aquests bombardeig, uns bombardeig sistemàtics que fins a les hores a casa nostra no havien mai existit, que ni les autoritats militars en sabien els efectes devastadors i, en concret, el que són les meves comarques, tot i que, en noet, també n'ha parlat, que són les comarques del Camp de Tarragona, les comarques meridionals del sud de Catalunya, el Camp de Tarragona i les Terres de l'Ebre. Les primeres bombes a Catalunya justament van ser aquestes terres, van ser a Fliix el 23 i 24 de febrer de 1937. Com s'ha dit aquí, sí que hi havia un objectiu militar, hi havia una fàbrica, però és que les bombes van caure al centre de la població, va ser hià un atac indiscriminat en què la fàbrica va continuar, però els d'anys personals van ser molt costosos. El cap de dos dies caien sobre Tortosa i al març ja trobem bombardejos a tot Catalunya, sigui al nord Trem, sigui a Badalona al costat de Barcelona o de nou sobre Tortosa. A partir del febrer de 1937 les terres de l'Ebre van patir atacs pràcticament de totes les modalitats existents a llac de la guerra i amb bombarders que eren potents avions, trimotors, ovimotors i també hidroavions. Els hidroavions no es coneixien gaire a les hores d'allí i a les hores la llengua popular van començar a dir que haver l'hidro, l'hidro, l'hidro, l'isidro, i l'isidro és un nom al sant de la pagesia, el patró de la gent que conreia a la terra i popularment la part popular va batejar els hidroavions, van ser coneguts a partir de les hores amb el nom dels isidros, però que era allò completament mai visc. D'acord que sí, s'ha dit amb la conferència també de l'especialista anterior, hi havia alertes. Les primeres ordres a Tarragona hi va haver un banc el 12 d'octubre de 1936, un banc en què s'alertava la població de possibles bombes i es donaven una sèrie d'instruccions, que si les sirenes, que si apagar els llums, que si tancar les cases no està pel carrer, però eren les normes d'una sèrie de coses que es pensaven que mai no passarien, que mai no arribarien. Això era l'octubre del 36 i el març del 37, els bombardejos comencen a ser sistemàtics. Els primers dies la gent es pensava que tot continuaria igual, que seria una cosa molt circumstancial, molt anecdòtica. I a més a més es pensaven que no incidiria sobre la població civil, anaven completament equivocats. I a partir de les hores és quan es comencen a organitzar i com comencen, com també ha dit el meu company, a crear-se refugis. Jo soc de Tarragona. Tarragona no sé si la coneixen, la Tarraco Imperial. I a les hores de Tarragona sí que es van poder fer servir tota una sèrie de restes arqueològiques entre el circ, el fòrum, l'enfi teatre, el teatre romà i que eren passos subterranis on la gent se amagava. Estem parlant d'una ciutat de 34.000 habitants, que van marxar cap als pobles del costat. I, malgrat que s'intentava mantenir una normalització, aquesta ja no va existir. No va existir perquè, per exemple, el cap d'un any de la guerra, el 19 de juliol de 1937, a Tarragona hi caien 34 bombes. L'endemà, a 15 quilòmetres a Torra d'en Barra, uns 3.000 habitants, en caien 25, és a dir, una destrossa total. Sobretot a bombarders alemanys i italians. Fallaven els avisos. La defensa aèria era ineficàs. I, a més a més, hi havia manca de refugis en totes aquestes comarques. A tall de dades, a la ciutat de Tarragona van actuar tant l'aviació legionària itàlia, com s'ha dit, l'alegió condor d'Alemanya i la brigada hispana de Bomberderos. A Tarragona, ciutat, 144 atacs perpetrats per 599 avions. I un total de 3.803 bombes. Que van causar 230 víctimes mortals, 15 menors, i més de 350 ferits. Això només era el començament perquè, a partir del 1938, i poc abans de l'ofensiva de la coneguda batalla de l'Ebre, aleshores sí, que encara es van intensificar més. El 5 d'agost de 1938, els bomberdejos van destruir Falcet i va ser coneguda a partir de les hores com la Guernica Catalana, un poble més molt petit. Falcet, no sé si vostès el coneixen, sobretot deuen conèixer els vins del Priorat i, si no els coneixen, són totalment recomanables. I els ha dit per què Falcet i les seves comarques al cantó de costat estan plenes de ciutadans, de ciutadanes ingleses, que visiten, no en l'excusa dels vins, però sí que visiten els camins en què van trepitjar els seus familiars, els seus abans passats de les brigades internacionals i també tota l'obra museística que s'hi ha fet al voltant de tota la batalla de l'Ebre. Ja que el nostre presentador ha parlat també de dones, jo voldria fer una referència importantíssima a les infermeres britàniques, a les infermeres britàniques que no tan sols per el seu treball i la seva feina, sinó també per la seva pedagogia en moltes formant infermeres o aprenents d'infermeres catalanes, espanyoles internacionals que es trobaven al front de l'Ebre. En concret, dues que estan molt honorades, que són la paciència Enney i la de Hodson i els recomano els estudis d'Àngela Jackson, que va fer una tesi doctoral, moment en d'Espanyà Civil World està publicat a Anglès a R progress Georg � l'èixer del 2002. I després secrets recomano un assaig que és més al lli del camp de batalla equity memory aix record d'una coba hospital de la guerra civil espanyola català i en anglès. I el 2007 una novel·la seva de l'Àngela Jackson És el que es fa a innovació del que és després del que fa a l'Estat, en la llibertat d'aquestaenciada de la eldersa, que és a les ciències de l'Estat. La traia d'Ambul·la, A partir d'una associació que es diu, no jubilem la memòria. I d'aquí, a partir del 1938, l'altre fet terrorífic que us deia, les bombes per un cantó durant la guerra, l'entrada de les tropes feixistes en acabar la guerra. I l'inici de la repressió als 40 anys de foscor, de terror, d'assassinats, de repressió sistemàtica contra les llibertats individuals i les llibertats nationals. Una demofòbia absoluta que la gent que ho vam viure, o ho hem investigat ara molt sovint, se'ns torna a fer present amb les actituds, declaracions i comportaments del govern espanyol actual. En aquests darrers anys, a vegades a classe, jo dono una assignatura, que és literatura catalana del segle XX, i en concret, el periode de preguerra a la guerra. I en aquests últims anys, els que els faig agafen articles o discursos, els llegeixo, i quan acabo dic, hi ha una de quin diari, de quin mitjà de comunicació, de quin any és això. I la gent em diu, tal diari, tal altre diari, però de mil de 2016, de 2017, de 2015, i aleshores jo els dic, no, és tal diari, és tal altre diari, 1939, 1940, 1941. Això els pot semblar, si volen, una anècdota que ja els hi puc explicar de les meves classes jugant amb aquests discursos. Però el remeto també el tenen en anglès, en una informa que acaba de publicar el cíndic de Greuges de Catalunya, en què hi ha tot un estudi sobre la degressió democràtica de l'estat espanyol en aquests moments. El tenen online, i ara mateix hi poden accedir, en l'idioma que vulgui. Els ho ben recomano. I parlant d'aquesta memòria històrica, també els voldria dir per anar acabant que el relator de la ONU, en aquest cas Pablo de Greif, tal com va fer el 2014, ara torna a fer el 2017, ha demanat oficialment que l'estat espanyol atengui la petició de les víctimes i els represaliats del franquisme, que es doni prioritat a les exhumacions, que resconsideri, ara fa poc en parlàvem, el Valle de los Caídos, que s'anullin les sentències arbitràries i dels consells que es van fer durant el franquisme. 2014, 2017, el relator de la ONU, i continuem estant igual, i continuarem estant igual pel que fa el govern espanyol. Cap gest a favor de la memòria històrica, cap euró de pressupost per la memòria històrica, i mai, com va fer Alemanya, s'ha demanat, perdó, el contrari. Fa pocs dies hi havia l'enterrament d'un ministre de Franco, el que havia estat ministre de Franco, i vam veure l'enterrament amb tots els que no m'atreveixo, bras alçat en alt, la salutació feixista, i cantant imnes feixistes espanyols, com era el cara al sol. Sembla per tants fets que estiguin passant, que visquem amb una regressió, que estem fent com una mena de viatge en el túnel de temps, però un túnel del temps, cap a èpoques antidemocràtiques i detectorials. Acabo. Som aquí per parlar, sobretot sou aquí, els més especialistes dels bombardeig, en una època que no volem que es torni a repetir. Som aquí per recordar, que m'ha dit molta gent, des de la gent de la lleve del Biberó, la gent que està enterrada encara a les fosses, la gent que està identificada, la gent que va ser jutjada, la gent deportada, els camps de concentració. És a dir, en definitiva, no ho tornem a repetir, i recordem, sobretot, amb les nostres polítiques de memòria, aquesta és la voluntat, tantes i tantes víctimes, i tantes gent represaliada, que va deixar la seva vida per la democràcia. I nosaltres el que hem de ser som hereus i areves d'aquesta gent que va lluitar contra el feixisme, la democràcia i la pau. Moltes gràcies. Tenim 15 o 20 minuts per a preguntes. Per tant, bé, ara donarem la paraula al públic, i si algú vol fer alguna pregunta, doncs que et chequi la mà. Sempre costa el començament aquí. Bon dia, em sent bé? Molt bon dia. Marina Falco, directora de les relacions exteriors del govern de Catalunya. En primer lloc, dic que estic encantada de ser aquí a Londres, és una ciutat que considero casa meva, i estic molt contenta de ser aquí commemorant aquest acte. Així, doncs, moltíssimes gràcies als organitzadors per aquesta oportunitat que se'ns brinda. T'agradaria aprofitar aquesta oportunitat per expressar les meves condolences en nom del govern de Catalunya pels terribles atemptats que han tingut lloc de menjar. Em disculpo, aquest matí m'he despertat amb aquestes notícies, estic completament frustrada, completament emocionada pel fet que aquests terroristes segueixin campant i segueixin a terroritzar en les nostres poblacions. Així, doncs, ser aquí, parlant d'aquest tema, avui, com deiem abans, és, sense dubte, un acte de valentia, un acte de dir resistirem, seguirem amb les nostres vides, passi el que passi així, doncs moltíssimes facilitats. Jo vull contribuir, vull participar, no és tan bé, tenen una pregunta. En línia dels col·legues, el senyor Nouet, la senyora Palau, tots dos han posat de manifest el fet que tothom a Catalunya té algun tipus de record a la seva família pel que fa a la Guerra Civil, tots tenim parets, familiars, que van patir l'al·làcara de la Guerra Civil, han posat vostès exemples, i també m'agradaria destacar el que la senyora Palau acaba d'anomenar. És tan trist que el govern espanyol encara, fins a dia d'avui, no hagi condemnat de manera ferma les atrocitats que van tenir lloc durant la Guerra Civil. És simplement increïble. Crec que també és important destacar que el govern de Catalunya sí que ho ha fet. Crec, i puc dir que tenim el convenciment des del govern de Catalunya que és la nostra obligació moral envers la gent i la gent que va patir el fet de desenvolupar polítiques públiques relacionades amb aquest aconteciment històric. És de fet una de les nostres prioritats del departament que jo represento, que s'anomenen departaments d'assuntes exteriors, transparència i memòria. Crec que és un dels temes en què estem esforçant. Ho fem per commemorar el aconteciment històric com el que estem de la tena avui, i també per recordar i fer un homenatge a tots aquells aquells que van ser víctimes del terrorisme de la guerra per motius ideològics, aquells que van ser objectes de la censura, de la repressió, durant la dictadura de Franco, aquells que es van haver d'exiliar a la meva família, hi ha moltes persones que es van haver d'exilar, i també aquells que van ser deportats a presons i camps de concentració. De fet, el senyor Albert Rollo en la seva intervenció ha fet referència al fet que fa dues setmanes van visitar Madhouse en el camp de concentració nasi a l'Austria, on més de 3.000 catalans van ser emprisonats i molts van morir. També hi havia anglesos britànics. Va anar a Madhouse no només per commemorar aquests aconteciments, sinó també per recordar per garantir que viuríem en un món més lliure, més democràtic, i jo crec que és molt important recordar-ho, cada dia. I també recordar-ho a la gent jove, que poder no té memòries tan fresques com les nostres, és important que hi viatgin, que entenguin què va passar en aquell període tan fosc la història. Tant sempre recordar aquests aconteciments ens donarà menys possibilitats que torni a passar en el futur. És per això que crec que és molt important treballar en l'àmbit de la memòria històrica. Pel que fa a les nostres polítiques i els nostres programes, els programes que desenvolupem, en tant que govern de Catalunya m'ha de fer referència una miqueta a les tasques que duen a terme. Duen a terme específics, programes molt específics, com per exemple la creació d'una base de dades sobre presoners polítics. Tenim un projecte també de cerca i identificació de víctimes de guerra. L'Albert també hi feia referència. El fet que hi ha moltes persones que van ser assassinades durant la guerra ja estan ara enterrades, llançades a qualsevol conet a ningú sap on són. Per tant, tenim un projecte que té per objectiu trobar aquests cadàvers i identificar-los per tal d'anar eliminant la llista de persones desaparegudes. També hem desenvolupat un programa d'identificació genètica considerat un dels programes pioners a Europa i gràcies a això hem pogut dur a terme aquest projecte de búsqueda de persones desaparegudes, de cadàvers de persones desaparegudes per tal que les famílies, com a mínim, sàpiguen on són els seus familiars i els puguin enterrar dignament. A més, també estem treballant en la promoció de la memòria històrica a través de seminaris, conferències. Tenim també una sèrie de vídeos tot enfocat a la gent jove perquè, com deia, són el futur. I és important que ells i ells sàpiguen passar per tal de no reproduir-ho. I ho dic, simplement per lustre, que el Govern de Catalunya creu que és plenament necessari exercir la memòria històrica que hi ha que dignifica. Per això, debats com el de avui, són molt relevant i molt importants. Per tal de... D'això, moltíssimes gràcies per aquí i estic encantada de poder seguir sentint les vostres presentacions. Moltíssimes gràcies. Gràcies a tu, Marina. Més comentaris i preguntes. Moltíssimes gràcies. Si no, els importa. Formularé la pregunta amb català perquè és la meva llengua materna. M'agradaria preguntar quin és el suport del Parlament en una emoció que es va presentar el passat més de març pel grup d'Esquerra de la candidatura d'unitat popular per la retirada de símbols franquistes a nivell local, a nivell de pobles i que, malauradament, ha sigut la població civil, és a dir, habitants, els... els ciutadans, que amb les seves pròpies escales i els seus tornavisos han anat fent el seu propi senz, malgrat la generalitat té els seus senz de símbols franquistes i amb les escales i els seus propis tornavisos de casa seva han anat a retirar un per un aquests símbols que, a 2017, encara trobem pels carrers de la població en el meu cas d'arenys de mar encara hi són. Aquesta seria la meva primera pregunta pels dos, tant per en Josep Maria com la Montserrat. I la segona seria quina és la reacció del Parlament també del grup de la memòria en el cas del referèndum del monument de Tortosa. És a dir, segons... Bueno, no sé si la gent està al cas, però a Tortosa a mig del riu hi ha un monument franquista amb una esplèndida àgila que porta durant molts anys allà i que el Parlament va demanar que es retirés, però malauradament per des del grup des de l'alcalde Germabel de Convergència Unió en el seu moment van crear un altre referèndum a nivell local popular preguntant si es retires i la població va decidir que no. I a més a més a més s'ha de reacció aquesta negativa i com ho entenen vostès dos que, a més a més, també són de l'àrea. Moltes gràcies. En primer lloc, els símbols de la ciutat s'estan retirant i hi ha ciutats que al mateix alcalde va justament demanar que s'agafessin escales i tornavisos i que s'estan retirant. I a més a més s'estan retirant i en aquest cas, s'estan retirant i en aquest cas, per exemple, a Tarragona té un alcalde socialista i a Tarragona ja ha començat a treure aquests símbols franquistes. Hi ha ciutats de tot. Evidentment que hi ha més voluntat de la societat civil i que hi hagi més ciutats que el que hi ha. La gent mobilitzada que va treient sobretot és els flics, que només el sedín castellà felangista, de moltes del dels habitatges. Ho hem d'anar aconseguint en poblacions més petites és molt més fàcil amb poblacions més grans també depèn del consistori. Però se'ls va aconseguint, que ho hauríem de aconseguir més. que no s'havia d'estirar en riu i que no s'havia d'estirar en riu. Aquesta emoció sobre el tema entre moltes altres coses de recuperació històrica, en què el monument de Tortosa anés en terra, és a dir, es tirés en riu, no seria en mar, no va guanyar aquesta possibilitat, tot i que hi havia l'abstenció o el vot en contra que havia de prevaltre la democràcia local i tenien anunciat un referèndum al cap de pocs mesos. Un referèndum al cap de pocs mesos i aquest referèndum el que va guanyar no va ser tirar el monument en riu, sinó reconvertir-lo. Tot el que et continuem tenint aquell monument, jo no li diria esplèndida àliga, sinó que aquell monument fa faradat cada vegada que el veus, quan passes per Tortosa, per la memòria que significa, i és un tema que de moment ells ho tenen com un tema local, però que la nostra llei de memòria històrica els obliga a prendre una determinació i a treure aquest monument. Però clar, és que tots els partits polítics, o gairebé tots els partits polítics, menys els més nous dels últims anys, han passat per aquell consistori i han estat anys i panys. En podem fer polítiques de memòria, podem fer intervencions de memòria, i cap d'ells no ho ha fet. També hauríem de tenir en compte que a vegades parlem de covardies d'altres, però moltes vegades som nosaltres, els mateixos covards, a l'hora de prendre decisions de dignitat, o sobretot de dignificació de la nostra pròpia memòria. Recordem-ho que aquí, el que us deia abans, el començament de la intervenció, hi ha una gent que va guanyar guerres i hi ha gent que va perdre guerres, i es va instaurar un clima de terror en què primer es va instaurar el silenci total. Després d'una segona fase, d'allò que no es parla, no existeix. I una tercera fase, allò ja és que n'hi havia existit i no se'n té ni memòria. I ha costat molt remoure tot aquest amen·la de trauma, de xoc, en què són les generacions més joves que ara comencen a implicar. Però moltes cases, dèiem de familiars, hem dit de familiars, moltes cases hem descobert de grans que aquell avi o aquell tiet avi que es va morir a la guerra, resulta que no sabem on t'està enterrat, en quina carretera. Però a casa no es deia res. Havia morta la guerra, no digueu res, el silenci i el silenci del feixisme. Però cal ser optimistes, cal fer més lleis de memòries i acabar amb aquestes impunitats. Sí. Per seguir amb el que deia la meva companya, hem de pensar que els traumes de la guerra i de la repressió posterior han durat a la nostra societat encara molts anys. La guerra, la repressió, la gana. Hem de pensar que el període posterior de la guerra molta gent el que recorda és la gana. I amb moltes famílies, com molt bé deia ara la Montse Palau, amb moltes famílies no es volia parlar d'aquest període familiar. Era molt dur, i per tant, per això és tan important que les polítiques públiques de memòria siguin realment contundents, siguin potents, perquè hem de fer una tasca col·lectiva que ens ajuda, d'alguna forma, a superar i a interpretar el període històric. Dic que tant la llei de memòria històrica del 2007, com un acord del Parlament de Catalunya de l'any 2016, hauria d'impedir que el monument de Tortosa seguís en peu. La llei de memòria històrica del Congrés dels Diputats prohibeix la presència dels símbols franquistes i dels símbols feixistes i el Parlament de Catalunya amb aquest tema s'ha pronunciat. El trasllat d'aquest monument, o l'Anderroc, no és un tema senzill, no estem parlant d'una placa, estem parlant d'un monolid gegantí en mig del riu Ebre, i per tant, com el Valle de los Caídos és una polèmica, perquè la reinterpretació d'aquest monument feixista no és un tema senzill, però, evidentment, ho hem d'abordar, perquè si aquests vestígils que tenen aquest grau de simbolisme visual, tan sabers, a la nostra societat no els abordem, al final realment pot quedar establert a la nostra societat, que la simbologia feixista ha de ser normalitzada i ha de formar part de la normalitat democràtica. Quan, veritablement, això no ha de ser així, i per llei tenim regulat que no ha de ser així. Per tant, evidentment, la meva postura és que el monument de Tortosa ha de desaparèixer. I acabo només amb un comentari. La llei de memòria històrica de l'any 2007 és veritat que va ser un pas important, però va deixar dos aspectes sense legislar, sense que la llei apareguessin. Un, els desapareguts en els burals dels camins i de les carreteres del nostre país. Hi ha una polèmica, a vegades, entre quants? Però entre 100.000 i 110.000 persones estan enterrades de forma anònima, moltes vegades en el mateix lloc on van ser afusellats, on els van matar els burals a prop dels cementiris. I, veritablement, aquest és un fet terrible que vol dir que qualsevol país democràtic que tingui això dins seu realment no pot reconciliar-se amb la seva història democràtica. Per tant, és un fet que et val. A Catalunya això és un percentatge molt petit, perquè en el seu moment el govern del país va desenvolupar una llei de foses que permets una gran part de la dignificació i reconeixement d'aquests desapareguts enterrats. I l'altra són els judicis franquistes. Hem de pensar que només a Catalunya 70.000 persones van ser jutjades amb judicis sumaríssims militars, que en poques hores i sense cap tràmit se les jutjava, se les condemnava i en 3.600 casos se les afusellava. Aquests judicis continuen sent part de la legislació del mar jurídic de l'estat espanyol, no en estat anulats. Formen part i, per tant, en aquest moment Catalunya està tramitant al seu Parlament una llei d'anulació d'aquests judicis franquistes a Catalunya, perquè veritablement aquestes persones que van ser jutjades no eren criminals, eren herois del nostre poble, que, com he dit abans, van lluitar per les llibertats a Catalunya. Molt bé. Una altra pregunta. Per què, sisplau? Indirectament per al·lusions, perquè jo vaig dirigir els cents de simbologia franquista a Catalunya, a l'universitat, més d'esposes va fer Gila Barcelona, Pili Mateo va dirigir el de Barcelona Ciutat, i una reflexió que coneixi abans d'actuar. Aquesta, la reflexió, ara em posaré el paper d'historiador, que s'hauria de fer les polítiques de la memòria. Després ja actuarem amb gestors de patrimoni, historiadors de l'art, architectes, polítics, periodistes, sobre la decisió de com, quan actuar i per què actuar. I això és un procés. I la memòria és un procés. I aquest procés, a vegades, és més interessant que el resultat mateix. L'informe que pentinàvem tots els municipis de Catalunya de més de 2.000 habitants, vam fer després un informe no vinculant amb les universitats i amb diferents experts, que no només era historiadors, i recomanàvem que els 212, perquè tot el que era en plaques de simbologia franquista, els 212 monuments que teníem, recomanàvem una sèrie de coses. I, òbviament, contradèiem la llei, perquè no destruíem tot. De fet, el primer que vam fer és el de Portbou, que és l'ocupació total de Catalunya, que és aquell monòlic que ajusta el punt fronterer, a part de que vam fer un memorial de l'exil·lit, el que vam fer és mantenir el monument, explicar la quatre idiomes, i com es va bombardejar Portbou com a últim vestigi de l'ocupació total de Catalunya. D'alguna manera, aquesta tasca pedagògica es va aturar i s'ha aturat. Jo soc un gran defensor del patrimoni memorial com a element de transmissió d'educació i de pedagogia social i democràtica a la nostra societat, i aquests programes s'han aturat. òbviament, també molt interessat, i també amb les reparacions dels Consells de Guerra, que també no caiguem amb l'error de no conèixer abans d'actuar, perquè la fosa de serveira no s'ha escavat i amb 6 anys de recerca, això sí, 6 anys de recerca, hem de ser valents i hem de sapigar que la política pública de memòria, com a altres polítiques públiques de sanitat, d'educació i el que sigui, requereix un pressupost. I Turtosa requereix un pressupost molt gran. L'acaldeu sap, el Govern sap, suposo, i els experts també ho sabem. El que facis només per atarrar el llibre dels diners, llavors faig aquesta reflexió i hi ha hagut comissions, s'ha fet feina, hi ha hagut llibres d'història, s'ha fet feina, tenim mapes, tenim dades, tenim bases d'edades, després hi vam parlar de les bases d'edades, que estan en obert. I sabem, tenim tots els llistats publicats en webs diferents. No hi ha una web unitària, potser no, per als Consells de Guerra, per comarques, per municipis, perquè hi ha feina que s'ha fet. Hi ha llibres que s'han publicat, llavors jo faig un clam i una crida, que coneixi també el que tenim, potser amb calaixos, o el que ja s'ha fet, abans d'actuar i desenvolupar aquestes polítiques publics, que són necessàries, i que també necessiten de més per supost. Ho deixo aquí. També per al·lusions, en aquest cas, com a alcald, i com a representant municipal, i també com a persona que crec que coneix bastant el que és la sensibilitat dels alcaldes i alcaldes a voltant de la memòria històrica. Jo diria que gran part dels municipis catalans han fet la feina, han fet les deures, i han retirat les plaques. I han fet moltes, una llarga feina, probablement molt abans que hi hagués la llei memòria històrica. Podíem fer un repàs. I, en tot cas, també voldria valorar la feina feta pel Memorial Democràtic en un moment determinat, en el que va demanar l'impuls, perquè tot això abancés. Jo ara també voldria considerar com un pas endavant la llei Rodríguez Zapatero és una memòria històrica insuficient, com tantes altres lleis. Però, en tot cas, com un pas endavant, que cal valorar com una expressió, en aquest cas, del Congrés de Diputats per tal d'avançar en termes de recuperació de la memòria històrica. Són pasos endavant, els hem d'internalitzar, els hem d'utilitzar com elements transformadors, i ho diu una alcalde que als d'any 70 havia agafat l'escala per canviar nom de carrer. Quan es posaven a la presó. Sí. Em sembla important que reivindiqui la feina que es fa des del govern. És evident que des que disposem del Memorial Democràtic, tot i que, amunades, de més per supòs o menys per supòs, s'ha fet una tasca important, no? Penso que també s'hauria de reivindicar la tasca que hem fet als ajuntaments, ara parlava l'alcalde de Ramírez, però sobretot la tasca de la societat civil. Abans de que en funcionés el Memorial Democràtic, l'autitud d'entitat, jo pertany a una d'elles, és igual, va estar fent aquesta tasca de forma desinteressada, sense pressupostos de recuperació de la memòria democràtica, d'intervenció en el patrimoni, etcètera, etcètera, no? Jo penso que aquí la clau, i si a Catalunya s'ha avançat més que en altres llocs, és no solsament perquè el govern hi posi més o menys interès, que és importantíssim i bàsic. Per exemple, el tema de subvencions a les entitats de la memòria ha recuperat aquest any, però ha estat uns quants anys aturada, per la feina que hem fet també als ajuntaments i també a les entitats de la memòria. Jo penso que això és important per entendre per què a Catalunya anem un pas endavant tot i les dificultats que tenim. Oh, yes, good morning. Molt bon dia. Puc ser mal educat? Es pot? Estic frustrat amb les presentacions, perquè em sembla que el que està passant aquí és molt introvertit, d'alguna manera. El diàleg ha estat molt càndid. Estem parlant de problemàtiques catalanes, aquí a Londres. Així, doncs, aquest debat no sé... Podria ser una dinàmica útil per a vostès, ser més càndids del que poden ser a casa seva. Però jo he parlat amb L'Oriol i he parlat d'Airoxima i Nagasaki. I el que intentem fer en aquest llibre, que parlem d'Airoxima i Nagasaki, no és tan obtenir una memòria, sinó anar cap endavant. I jo crec que vostès també estan parlant d'aquest tema, i la memòria és nostàlgia. És un sector econòmic. La memòria és una mena de negoci per a molts. El que realment cal és generar un món més pacífic. Sembla a missió impossible quan llegim les notícies. Però el que m'ha semblat frustrant aquesta setmana... En primer lloc, benvinguts a Londres. Jo no conec Catalunya, m'encantaria visitar-ho. Això és el primer que vull dir. Jo també sóc un republicà convençut. Crec que si hem d'anar cap endavant... Jo crec que aquest llibre d'Airoxima i Nagasaki té per objectiu entendre per què els japonès es van comportar com es van comportar. I, a més a més, això va fer que els americans tinguessin l'excusa perfecte per bombardejar Japó. Jo m'havia viatjat a Nagasaki, el 74, he estat a Espanya també a la dècada del 70. Soc catòlic de naixement i no per inclinació, per cert. I el que va passar és que nosaltres, els europeus, vam anar cap a l'Àsia, els espanyols, els portuguesos, els britànics, els holandesos... I ens van portar molt malament. Fins i tot els pares ens van renyar. Donàvem els nostres exercits de llibertat per fer el que els donés la gana. Per tant, quan parlem d'aquest tema, jo diria que els espanyols no van ser especialment víctimes de la crueltat japonesa, per exemple. Així, doncs, el que... A mi se m'ha criticat molt per dir el que dic. Jo dic per què els japonès es van portar tan malament. I abans li he ensenat a l'alcalde un dibuix Aquesta tarda malauradament no em puc quedar de la tarda. La meva qüestió, el que m'agradaria dir perquè no tinc temps d'argumentar tot el que vull argumentar, si alguna de l'energia que esteu dedicant a la memòria i al negoci de la memòria, si alguna d'aquesta energia, si una part d'aquesta energia tingués per objectiu entendre els nacionalismes, entendre el surgiment del franquisme, entendre la crueltat del franquisme, jo crec que això seria un seminari més interessant. Jo crec que ho podríem fer. No és una qüestió de falta de capacitats. Per tant, la propera vegada, aquí o a Catalunya, parlem de la reconciliació, perquè la reconciliació només pot donar-se, quan entenem el contrari. Hem d'estimar els nostres enemics, siguem onocristians, i la memòria, a mi em sembla, que no té a veure amb estimar l'enemic, sinó amb profunditzar el nostre dolor, sense entendre el seu dolor. Ells també van patir. I no vull ser mal educat, però sí, m'agradaria dir, sortiu de la memòria i aneu cap al futur. Interessant debat el que proposa el company. Una societat, com l'espanyola i la catalana, quan fem una aproximació històrica a la memòria, ho fem moltes vegades recordant que la Guerra Civil la van guanyar als feixistes. Aquí a Londres es pot mirar d'una altra manera, perquè els feixistes van ser derrotats. Però nosaltres sabem que el feixisme va dedicar a Espanya, 40 anys, a reconstruir la seva memòria. I, per tant, els demòcrates, els republicans, els derrotats necessiten aquesta recuperació. Clar, la democràcia espanyola, en 40 anys, tenia que haver fet aquesta tasca i podia estar ja molt desenvolupada. Però el que hem explicat des d'un punt de vista legislatiu s'ha fet una tasca interessant, però incomplerta. Per tant, les polítiques de memòria continuen sent un element imprescindible per la reconciliació. Una reconciliació que desitgem, però no hi pot haver reconciliació sense justícia. Sense justícia, realment, no es pot avançar. Totalment d'acord en el sentit que la reconciliació no es produeix quan hi ha dolor i no es produeix quan un i altre cantor no són iguals ni al tracte d'igual. Sobre el tema de la memòria, si hi ha una memòria s'hagi nostal, jo pot ser. Per segons quines coses, evidentment, els actes de memòria. Jo em remetria a uns quants articles és tot un volum, si no m'erro, perquè ho dic de memòries del 2011, d'unes seminaris que es van fer a París, diverses universitats que estan prologats per quasi souvenir. Hi vivien tota una sèrie d'articles de per què he de l'utilització de la memòria. A les paraules d'aquí prologava aquests estudis i qui ho resumia gairebé tots els articles, que és el malauradament desaparegut Humberto Eco, no fa gaire mesos. L'Humberto Eco deia que no tractava pas la memòria com a la nostàlgia, sinó que deia que la memòria ens explica, ens explica nosaltres, individual i col·lectivament, explica't d'on venim, però sobretot la memòria és la que ens pot explicar on som i sobretot on volem anar. I és aquí que hem de fer servir aquestes polítiques de memòria amb tots els consells, com ens han dit altres col·legues, amb tots els processos d'una manera més sàvia, però la reconciliació no és possible quan les ferides només s'han tancat per alguns i no pas per uns altres, sinó que ha canviat el silenci la única resposta. A temps per dina, si no hi ha una última intervenció, que hem atès per dina. Moltíssimes gràcies. Soc director del Museu de la Resistencia i Segona Guerra Mundial a Torino, Itàlia. I la setmana passada, nosaltres, pel dia internacional dels museus, vam organitzar amb el comitè regional d'ahir com un taller que tractava sobre el patrimoni difícil o dissonant. I penso que tots nosaltres abordem, precisament els que abordem al segle XX, haurem d'abordar aquest patrimoni difícil, d'abordar. I penso que vostè té raó quan diu que és veritat. No cal ser nostàlgic si mirar només cap enrere, cap al passat. Vostè té tota la raó. Penso que el problema és que tots els museus o altres institucions que tracten del segle XX estem en un punt d'equilibri entre la memòria i la història. I nosaltres, ara mateix, pel que farà Segona Guerra Mundial, estem en un punt d'inflexió, on els testimonis directes estan a punt d'esgotar-se. I penso, per tant, que la solució podria estar en més història. I també en mirar sabent si nosaltres hem de treballar amb la memòria no compartida, perquè en l'Itàlia, encara aquest període, no és un objecte de memòria compartida. Penso que la solució està en la història i també que consisteixen a entendre que el que va succeir durant aquests anys és molt important per poder explicar i poder entendre qui som i on som avui. I aquesta era una miqueta la idea del nostre museu. Gràcies per escoltar-me. Microfons, sisplau, no sentim el senyor sense el micròfon. Parlarem català, si m'ho permeten. Els dos ponents, els dos diputats, i a quin punt els debats que hi ha a Catalunya i en concret el debat que hi ha al Parlament sobre la nova llei catalana de la memòria té en compte la necessitat de construir una memòria col·lectiva compartida a tots els europeus. Crec que és un repte que tenim tots els pobles d'Europa d'intentar avançar cap a... En aquesta línia per precisament poder recollir la complexitat de la història. Era realment necessari que Catalunya i Espanya visqués 40 anys de dictadura feixista per aturar els soviètics, per exemple, que venien de l'est. Això ens interpel·la als catalans, però interpel·la també als espanyols i a la resta d'europeus. Tots plegats són responsables d'aquesta història. És només un exemple del que crec jo que hauríem d'intentar fer entre tots, de construir aquesta memòria col·lectiva i compartida. I el que voldria és posar, potser, aquesta etiqueta europea, europeista, en aquest debat. Som conscients, nosaltres, a Catalunya i a Espanya, que necessitem construir aquesta memòria, tenim present les memòries de la resta de pobles d'Europa, som capaços de construir una memòria compartida. Mercè. Microfons, senyor, sisplau. Microfons, sisplau. Agradeix els traductors. Gràcies, moltes gràcies. Molt amable.