 Ako se moje žice zakržale i rašti mane, sluh me još služi, samo me glasi izdao, a kako i nebi kada nepomično već godinama ležim u ovoj napušteno i prašnevoj kolebi okraj rijeke. Već sam izgubila nadu da će menetko pronaći. Oblijsati prašene u smene i opet ne vratiti orkestr proljatnih vjesnika, za kojim suvijek trčala djeca iz moog sela. Ja se zovem Nataša Milošević, imam 14 godina, učanica sam osmog razreda osnovne škole Petra Bakule, je delazim iz Mostara. Je volim crtatu slobonno vrijeme, volim da pravit narukvice, pijevati, slušati muziku, šetati u mostarski mulicama ovim parkom i španskim trgom. Natičaj pošte reklami moja nastavnica hrbajskog gezika. Ja sam htjela pokušati, pa sam jednu nedelju napisao ovaj sastav. Inspiracija mi je bila violina, zato jer je ona nekako u ovoj technologiji za nemaren instrument. Cijela ova priča je, bila moja mašta, ništa nije stvarno, ale men se violina kao instrument najviše dopada. Pobjedu na državnom takvim čenju javla mi je nastavnica, kada sam bila na njenom času. To nam je rekla da sam pobjedla i tada je cijeli razred bio duševljen i aplaudiram je. Pobjedila sam na državnom takvim čenju, te moje pismo prestavljala Bosni hrcegovenu na sjedskom. Tada sam ljeto saznala tu prekrasnu vjezd, da sam na sjedskom pobjedila. Vostar je lijeb grad, ima toplu klimu, blizilnu mora. Ova sama reka iz njen tok daju inspiraciju mnogim umjetnicima, pa iz toga su se izdigli i mnogi pisci mostarci. Starim most nere to su neizbiježan dio mostara koji se mora posjetiti, posjeću ga mnogi turisti i dive se njegovo ljepot. Imena osoba koja su me vratila u život nisu važna, jer je samo važno da svih koji vole glasbu i stare vrijenosti, svaraju nove melodije koje i njemu i pažljivom sušatelju donose miru duši, vjeru ponovno radjanje i vjećni život. Zauvijek tvoja prijatelica, Vilino.