 Entre una autoritat i una altra sempre ens surgeix alguna d'inesparada i avui que sí que m'havia escrit jo la meva llista d'autoritats no coincideix amb les previsions. De manera que ja em disculpareu si cometo algun error, secretari d'universats de recerca de la Generalitat de Catalunya, senyor comissionat d'Eucació i Universitats de l'Ajuntament de Barcelona, presidenta del Consell Social, secretari general de l'Universitat, director general d'universitats, anterior conseller Andreu Mas, anterior rector Juan Morezo, síndic de Greuges, vice-rectors de la Universitat d'Urbè-Ufabra i d'altres universitats, moltes gràcies per la vostra presència, els que heu vingut expressament, sobretot dels que veniu de fora a Barcelona, membres del Consell de Direcció de la Universitat, membres del Consell Social de Gants i Directors, director del PRBB, deixeu-me que em desvi una mica també per agrair-li la professora Teresa Castinyer a la seva presència avui aquí. Professor Pablo Salvador, moltes gràcies. Les he adonat abans i les repeteixo ara perquè he dit clar la teva contribució a l'organització d'aquest acte. Dear professor Gravitz, thank you for coming and for this great lecture. Your presence here today is also underlining that we have a quite pretty law school and that we need its support as something essential in order to become what we are, a whole modern socially useful university. We have a pretty university, you know, something in its destiny belongs to be pretty and to be a nice place to work and to live. Everyone here knows that I am really interested in the deep idea of the pinders verse. Become what you are or become who you are. UPF has to become what in some way UPF already is. El meu discurs és un discurs que assenyeix el temps prevista en el protocol i té 7 paràgrafs que són més aviat curs. Demà que n'és i força la universitat d'un peu fabre. El dia de la festa d'aquest estiu es podia comprovar. Alguns no hi erau però us hi convidarem perquè la festa, dintre passada, es repetirà. Ja es veu, i si ho volem dir, amb la pell freda que comporten els sistemes d'ordenació de les universats del món, els quals el secretari d'universitats acaba de l'udir. Ho veiem ben clar quan ens adonem que passem de 93 punts en l'apartat de citations del Times Heiger Education. Aquests dies se'n celebra a veure que és la Simera Mundial i tenim una delegació. En això que és l'únic paràmetre veritablement objectivable que se sol usar, ens movem vertiginosament, ens movem vertiginosament entre les millors universitats del món. No ho dic en un sentit general, sense precisió, em refereixo a la llista curta de les millors universitats del món. També, durant el darrer any, segons aquest rànquing, hem augmentat un increïble 8% en la percepció internacional de la nostra qualitat. Per dir-ho ara amb el color i l'escalfó que ens permet d'utilitzar, com a discurs, propi la nostra mida petita, som un grup ple de qualitats personals i professionals i som generosos a l'hora de posar-les al servei d'una bona idea perquè la Universitat Pumpeufabra es devingui allò que és. El meu segon paràgraf ja veieu que no són gaire llargs. Miro la ciutat de Barcelona des d'aquí on som avui. Una ciutat una mica massa bruta i contaminada, però preciosa. Girona també. I Tarragona i Reus i Lleida. Una ciutat preciosa. Les platges que tenim aquí a la cantonada o el Picantón, quan anem carrer mun, tal com el Bar de la Plata, que és un dels millors bars del món, quan seguim el carrer de la Mercè des del Racturat, tenim a tocar mateix les imatges que ho diuen tot de la nostra ciutat. Espero que d'aquí uns anys passejarem pel part de la ciutadella per anar d'una facultat a l'altra de les de la Universitat Pumpeufabra. La Universitat és bonica i la ciutat també. Fan joc i s'han fet, senyor Somba, unes quantes promeses l'una a l'altra. En el passat ja se'n van fer i les vam complir. I aquestes no tinc cap dubte que les complirem. El senyor Somba és un col·laborador apreciadíssim des del moment que va ocupar la seva posició a l'Ajuntament. Ha estat un punt tal en les relacions d'aquesta Universitat amb l'Ajuntament, que ja eren bones, s'ha de dir, abans. I aquí comença el meu tercer paràgraf. Catalunya també és saltat de Barcelona. Catalunya, com era previsible, està embarcada en promeses i il·lusions. Nosaltres estem compromesos a fer-hi el nostre paper vinculat a la cultura, l'educació i la ciència, que són matèria pura de progrés i de benestar social. Igual que al mar d'aquí al costat, les muntanyes catalanes que omplen d'un silenci eloquent aquest tercer esglaó de la meva mirada ens diuen el millor del que podem esperar. Quart. Per fer una llembregada ara als pobles d'Espanya amb la mateixa alegria, la meva experiència durant aquests últims tres anys em diu que hi ha unes quantes membranes que no ens deixen riure gaire. Dic membranes i no estic segur que no siguin filtres de ser o parets de ciment. Per ara més aviat penso optimista en una consistència de goma, però punyetera, punyetera i encomanadissa també a l'interior de Catalunya. Una de les membranes és la d'una administració que no sap apostar per la llibertat i les explicacions, l'autonomia i el ratiment de comptes com se sol dir en l'àmbit universitari. Sinó que aposta per la malfiança i el control. Això sí, sense cap ratiment de comptes. Potser està justificat en la història de la selecció natural aquest progrés formidable de la malfiança respecte a la responsabilitat dels ciutadans en l'ADN de l'administració espanyola. Hi ha veu el secretari que em passa una mica el vocabulari del seu àmbit de coneixement. Les universitats durant el segle XX van fer molts mèrits per guanyar-se-la o més aviat per confirmar-la, perquè em sembla que aquesta malfiança ve de lluny. Però l'Universitat Montbeufabra ens està fent molt mal. Les coses van bé, com s'ha dit abans en diverses ocasions, i això no vol dir que no tinguem mal. Aquesta malfiança ens fa molt mal. Les universitats bones, quan fan introspecció, posen davant de tots els seus valors la llibertat a l'hora de llegir professors i estudiants. Nosaltres, malgrat certs esforços i certs resultats innegables, no podem dir que tinguem a l'arrell aquesta possibilitat. És curiós que la llei que ens permet alegir les nostres de ganes i rectores no ens ajudi també a decidir quin són i com haurien de ser els que hi han de ser els nostres companys de comunitat en la venir. El gerent, sense ànim de desmolaritzar-me gaire, perquè és un bon amic, em diu de vegades quantes categories amb lletres i xifres afegides hi ha a la nostra classificació del personal d'administració i serveis. Ja no me'n recordo una altra vegada, i ara li hauria de preguntar. M'ho acaba de dir ara, venint cap aquí, i ja me n'heu oblidat perquè la xifra és gran, és superba. Tenim una colla de professors joves que, malgrat haver complert perfectament amb els seus compromisos d'acord, amb els seus respectius departaments i comissions de professorat durant una colla d'ans, no tenen un contracte permanent amb l'OMNOSAT perquè la taxa de reposició establerta pel ministeri o d'afienda i administracions públiques a tot l'Estat ens diu que, com que no tenim jubilats, no podem respondre als nostres compromisos més elementals. No, l'OMNOSAT m'ho veu fàbara, per l'esforç que hem fet tots plegats durant aquests anys d'existència, no es mereix aquesta desconfiança bingui don bingui. És un exemple esplèndid d'aquella dosi d'estupidesa que algú deia que es trobava indefectiblement en tota comunitat comana. Aquest ha sigut una mica més llarg. Sí, ja veieu que em queixo i no m'agrada fer-ho i he promès no fer-ho en diverses ocasions. No crec que el to de queixa es caigui a una universitat. Encara que sigui el to més freqüent, perquè a les universitats solen grinyolar, solen queixar-nos, la meva convicció és dir sempre el millor i provar, provar, buscar-ho. Això vol dir, encara que anem justos de recursos, saber què farem quan aviat puguem créixer i fins i tot saber què faríem ara mateix, immediatament per millorar encara que tots si estiguéssiu posant. Jo us proposo el següent. Això involucra també els que ens governen, no només els membres de la comunitat, però sobretot els membres de la comunitat. Jo us proposo el següent. Comencem a pensar d'una vegada, per fi, amb totes les conseqüències, amb la perspectiva del progrés del coneixement i la cultura, però també amb la del servei i la justícia, comencem a pensar veritablement, dic, la Universitat Pompeu-Fabra com una universitat del món, involucrada en el món, impregnada d'objectius que siguin intel·ligibles a escala mundial. Concretem aquest principi creuant-lo amb les bases del que hem sabut definir en el nostre nou pla estratègic, que ara que el tenim, i ens va costar, però va sortir bé, creuem aquestes idees impregnades, presents en el pla estratègic, amb un principi de mundialitat, sense notes a peu de pàgines, sense cap limitació. I siguem conseqüents amb el resultat. Sis. Potser sembla que proclami això amb una sisè, amb el que he anat fent l'ordinal. Doncs sisè. Potser sembla que proclami això amb una certa arrogància. A casa em diuen que últimament proclamo més sovint que abans els meus pensaments. Fa vergonya, reconeixeu i procuro corregir-me. Penso sempre en aquella d'agic que diu que són els peus del por, els qui abaten el seu orgull. Però tornant al començament, la universitat és maca, i he de fer-ho notar a tothom com una obligació del carreg que m'heu donat. Una part de la deformació del to de veu que acabo d'esmentar ve d'això, d'un cert entusiasme, d'una lluita també per altra banda, amb tots els impegables col·laboradors que tinc, i també una lluita personal, potser més íntima del que seria recomanable, per intentar invertir el ritme d'aquesta mal fiança que he mencionat abans, per intentar començar a cantar un altre cançó. A veure si els cants que tronen al voltant s'hi van fent com passa de vegades en els grans estallis, d'esportivos. En el nostre entorn, els grans estallis són els estallis de futbol, però no vull ser tendenciós en les meves aficions aquí. A veure si algun tant els cants es van adaptant per algun cantó, per algun viatge a la nostra música. Hi ha hagut cert ressò en aquesta feina que dèiem, però l'èxit és molt petit. El rector Garrell que m'ha dit aquest matí que s'havia llevat amb engines i no podia venir, però que sol venir aquests actes i li agraeixo molt, i que ara està implicat seriosament en la direcció de la Conferència de Ractors d'Universitat Espanyola, sap fins a quin punt costa. Per fora i per dins a cada universitat necessitem mostrar-nos, als uns als altres, la millor cara per no caure en cap desànim. Som un grup bundadors, d'això n'estic segur. He sentit dir que, contràriament a les nostres creences habituals, allò que la cara és el mirall de l'ànima, són les ganyotes allò que va construint i configurant la persona per dins, i no el de dins allò que es reflecteix en les formes corporals. Diuen alguns, ho he sentit a la ràdio, jo sóc molt aficionat a la ràdio, diuen alguns que si un fa una ganyota d'estar enfadat, en definitiva es converteix en una persona que està enfadada i que té aquesta mena de qualitat interior, adquireix la qualitat que l'expressió de la seva cara reflecteix, i no l'inrevés, és una mena d'inversió causada en això. No sé si estic d'acord en això. Ara bé, pel que fa a la vida a l'universitat, el món de l'universitat, vull dir, el món de l'universitat de Catalunya, però també a la nostra universitat, crec que ens convé molt pensar-hi en això, per si fos veritat, i mirar d'estalviar-nos algunes ganyotes per si de cas. Potser no m'explico prou. Vull dir que com sempre ens convé vigilar, quan ens fem esportivament cares exagerades als uns als altres, no fos cas que aquesta comèdia amable, que és una comèdia habitual, és un llenguatge que canviem entre nosaltres, es converteixi absurdament en un drama que afecti la nostra bondat essencial. 7. També penso en una altra adàgica que fa molts anys vaig trobar en el Sàurea Dicta que Eduard Valentí i Carles Riva van publicar l'any 1960, l'any 1960 a la Bernat Metge, sota el pseudònim Jordi Lombar. Es tracta de la divisa d'una companyia de ferrocarrils anglesa. Al costat dels versos i fragments de plató comprovereu que més t'alviat de citar-los ni plató, ni aristòtil, ni obidi, ni sèneca, aquesta divisa dona un consell a l'hora que fa pensar en el moviment ritmic i inert de les rodes i les vielles de les velles màquines de tren. La divisa és... Persevera, persevera, persevera. És a dir, persevera, persevera, persevera. Ells tradueixen persevera a través de dificultats per fortes que siguin. Ara us llegeixo un mail dels que el gabinet del Racturat ha canviat amb la Lita Caballut, l'autora del cartell d'aquest curs, que ja teniu ara a les mans. La Lita Caballut és no només una pintora reconeguda internacionalment, sinó una pintora catalana coneguda internacionalment, sinó un artista també interessant més enllà de les seves obres. M'atreveixo a recominar-vos que busqueu a YouTube, alguna de les seves entrevistes. Viu entre l'Aia i París, i avui no ha pogut venir, però ens visitarà aviat. Per cert, la Fundació Bila-Cases prepara una exposició molt completa dels seus treballes recents aquí a Barcelona, la Fundació Bila-Cases, com sabeu, és veïna nostra al campus del poble nou. El mail de la Lita diu, títolo, després diré quina és el títol. Ja ho sabeu, sigo mirat, entre els papers. Técnica diu Mixed Media sobre papel. ¿Por qué he elegido esta imagen? Porque el personaje tiene determinación, fuerza, inspira inteligencia y timidez. En los fondos hay mucho movimiento. Esto es lo que yo creo que una universidad tiene que representar, fins aquí la Lita Caballut. M'agrada el que diu, tot i que l'expressió del personatge no em sembla precisament tímida si em fixo en aquesta boqueta de queixa i, a més, una certa vocació hilariana que potser tenen totes les queixes quan es pinten la boca amb aquest pintallà vist en fosc. Em sembla una bruixa interessant, complicada i que naturalment fa por. Les mans, en canvi, he estat llegint aquest estiu un llibre, un llibre magnífic, l'afer Arnold Finney de Jean-Filipp Postel sobre el famós quadre de Vanell, i ara m'atreveixo a imitar-lo i a especular sobre els detalls del nostre quadre. Les mans dic que em semblen amables i potser sí tímides. En definitiva, el que m'agrada és que la Lita Caballut digui que una universitat que es prei de serna ha d'ajuntar la força i la determinació amb la timidesa. Segurament és aquesta mixtura de qualitats que refereix el títol, el títol que anunciava ara. El títol és Perseverança, Bésparón. He de passar tot aquest curs pensant-hi. Mentrestant us convido a un aperitiu que espero que sigui bo que ens han preparat aquí al costat de tots i declaro inaugurat el curs 2016-2017, el 27è curs de la Universitat Pompeu-Fabra. Moltes gràcies.