 Det vandrande Gäknarne. Bondhistoria av Agricola, Viktor Ryberg. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, publik domen. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Första kapitlet. Gäknupptåg. Kom afton sänk dig neder, du ger oss mödans lön. Var lugn du oss bereder, natur vad du är skön. Se aftonrådan vilar i dalens valafam, från fästets solen ilar bort till en annan hamn. Tyst, tyst är allt som andas blått näkter galens ljud. Med kvällens vindar blandas, han kallar på sin brud. Refringen tas om igen. Tyst, tyst är alla som andas blått näkter galens ljud. Med kvällens vindar blandas, han kallar på sin brud. Jo, vacker, tyst inför ladolf. Denna är båda gäknarne som sjönk första stämman. Hör du då icke hur du inspektorn eller vakarn är för nåt? Gormar och svärden är det med sitt arbetsfolk. Är det näkter galens ljud är. Någ hör jag, det är Adolf, svarade den andra gäknen. Men då man befinner sig i sångens högre regioner och lyssnar, man icke till människornas tomma evland nere i gruset. Någ, vill du icke sjunga meran? Nej, Göran, jag vill dricka. Ja, så du är törstig, du lille själv. Någ, jag säger ingenting därom. Dan har varit varm, och man måste följa ned landsvägstammet. Låt se, vad är i flaskan som din pappa godidsfullt gav oss till reskamrat? Ännu något, säger jag. Skål, Adolf. Gud tår, lången Göran, jag blir icke tortörstig därför att du dricker ur allt sammans. Lungna dig, Gosse, jag lämnar kvar så mycket som jag, med användande av approximations teorin kan berekna att din lilla korpus tål, parvum, parva, dissent. Smott hövs en liten, säger vår ofrihetlig vänhåkan sjögren. Glöm icke Göran att du har dåligt betyg i all jebrans och stopp nu. Det är båda samtalande, vårt vänner ynglingar från gymnasiet i Växjö. Gäknar som allmogen ännu kallar dem. Det bor ute på botanisk exkursion efter var deras portörer och botanikspadar visade. Åtminstone begagnade det botanikens och som förevändning för att under sommarferierna ströva omkring på landsbygden och söka äventyr. Dyliga strövtåg har sedan gamla tider legat i Växjögossarnas smak, och bland bönderna i nejden går många historier omkring vandrande gäknars äventyr och puttslustiga upptåg. Begge vännerna hade slagat sig ner i gräset på en kulle under en lummig icke. Det hade därifrån utsikt över ett härligt småländsk landskap med små inskör, slingrande väckar, furemår och lövdungar. Göran, den äldra av dem, var en högväxtkraftig yngling med jovialiska ansiktsdrag och anläggning till polisonger. Han hade sina tjugo år på nacken och stod nu färdiga med den lärdomskatt som bestås i Växjö och gick så lite därutöver som han på egen hand samlat begiva sig till akademien. Adolf hans reskamrat var en spänslig finhygjad gosse med skämska ögon. Son av den rike och allmänt aktade baronsparfält Bodensvik hade han slutit ett fast vänskapsförbund med hemmanssägare sonen Göran. Ett förbund som olikheten i deras ålder endast bidrog att göra ännu varaktigare. Det bodde under terminerna tillsammans, delade sina lärare och kamrater tillgivenhet och hade allt till och med sina små oskyldiga upptåg gemensamt. –Ack, du Göran, vad detta har varit en lust idag, sa Adolf, i det han makligt sträckte sig i gräset och såg upp mot den blå himmelen. –Jag glömmer aldrig de här eventyren. –Åja, nog har du haft pojksträck för dig, sa Göran. –Änd du då, har du varit ett öns bättre än jag? –Haha, då jag tänker på den snålepresten hos vilken vi i dag åt middag kan jag skratta mig fördärvad. –Vad var det för roligt att du drack ur halthans öl, stackars man, han följde med ängsliga blickar var dropper du slukade. –Vad var det för roligt att du tog fatet med fläskpankakan och let hela anrättningen ett och tre försvinna i ditt glubska ginnung agap, innan den beskedlig mannen han sökka? –Haha, då hade vi en bättre tillstängning hos den rike nämnde mannen i Lommaryd, sa Göran. –Haktens vackra stina hans dotter, som du ville kyssa men ikke fick trots av ditt snutfagra ansikte Adolf, och som du fick kyssa Göran, i trots av dina fula röda polisonger. –Sä gick i trots av, utan med anledning av mitt manliga i aftonrådandens sköna färg i skiftande kinskägg. –Du förstår dig icke på flickorna smak, att kyssa dig eller en annan liten fröken kan komma på ett ut, men jag, jag är en man, och det är sådana flickorna vill jag ha. –Skryt lagom Göran, om du ej förstått dig på svartkonsten skulle Stina ej bevärdika dig med en blick. –Ja, svartkonsten är en märklig konst, du märkte väl att det rika nämnde manns folket i början ej ville unfängna oss med annat än svag dricka. –De önskade oss på dörren, det märktes tydligt. –Men då frågade mig händelsvis nämnde manns mor vad jag studerade i Växjö, och jag skyndade mig att svara att du studerade svartkonsten. –Vad infallet icke gott, Vabba? –Straks blev det annat ljud i pipan, man betraktade mig med vördnad, nästan med fruktan, och böllade upp ett frukostbord med skinka, medvörst och öl, och jag smorde kroset medan du lilla Adolf sökte visa dig på din älskvärda sida för dotten i huset. –Men du misslyckades min gaser, du känner icke bondhöserna, det har icke örad för sådana granlåter som du lärt dig att prata till de förnämma fröknarna. –I melletid kom nämnde man smort till mig och berättade jämrande att hennes ladegård var förhexad, att kalvarna dö och kona är jämjölk, hon frågade mig om råd. –Och du svarade? –Att hon skulle fodra och sköta kreaturen väl. –Hon tyckte naturligtvis att det var allt för simplt råd. –Ja, visst. Onligt mig förstå att ingenting annat än svart konsten tog det hjälpa, och bad mig anlita mina kunskaper i den vägen. Jag gjorde många invändningar, men därav blev gumman ännu inträgnare. –Tillslut, sen jag tagit tyst i slöft av henne, sa jag att hon skulle ta ögat av en vässla, hjärtat av en örn, framtassen av en björn, och tungan av en tre och tre kvartsor gammal vitorm i insydelsa lämmar i skinnet av en ödla, samt nedgräva allsammans en torstas kväll under ladegårdströsten, sägande Hokus fokus filiokus. –Gumman blev hjärt innerligt glad, tackade mig för det goda rådet och bad mig lämna till det här rollsakerna. Hon tog förgivet att jag hade dem i portören, så skulle hon hedeligt betala dem. Jag svarade att mitt förråd var slut och rådde henne att skaffa sig dem själv. –Och nu blev gumman ännu inträgnare infällad av. Jag såg hur hon viskade och tasslade med dig. –Ja, hon var i synrigt bekymrad för hur hon skulle finna en jämt tre och tre kvartsor gammal orm. Jag rådde henne att fånga en mängd och syna dem i munnen, så som man gör med hästar. –Haha! Medan gumman anfektade mig med sina böner hade jag ögonen på lilla stina. –Ja, fan att hon var en allt förtäckflicka med en mun liknande en frisk rosenkalk. –Ja, tänkte jag innan jag lämnar stället ska jag ha kyst stina, bara för att förarga dig och göra dig svart sjukgadolf. –Hör mor, sa jag. Jag har vitt en utmedel som kan hjälpa. Jag har medlidande med er och vill upptäcka det för er. Ni ska taga sex snubbar och spika dem i ladegårdskolvet, men nubbarna ska först vara signade. –Hur går det till, frågade hon. Ingen ting är enklare. Det behövs bara en flicka som icke fyllt 20 år. –Går icke stinaan? Hon är bara sjutton, sa gumman. –Ojo, men. Jag, min kamrat och stina, ställ oss på golvet. Ni mor och fader nämnde man. –Sätter ner på varsin stor, håller ner alldeles stilla under tiden och mumlen för er själva. A, E, I, O. Jag vill amjölka min k. U, I, O, E, Ö. Ingen kall får dö. –Stina ska säga hokus och taga en nubb mellan tänderna, så att blott själva spetsen sticker fram. Jag säger pokus och tar nubben med min mun ur hennes. –Min kamrat bugar sig därefter och säger fyljokus, som är det kraftigaste trållordet och bekräftelse på det övriga. –På det sättet, signas var nubb särskilt, och det är hela saken. Novel, saken blir snart arrangerad och stina gick hjärna in på att vara med därom. –Ja, för Kornas skull, inför Ladolf. För Kornas och Halvarnes skull, det medger jag. Ty, jag är för anspråkslös att uppgiva mitt hygglig ansikte som bevekelsegrund. –Visserligen rådnade hon att vara lite för lägen, men allt gick efter önskan, och jag fick mina sex kyssar. –Vad jag hade svårt att hålla mig för gapskratt, när jag så gubben och gubman sitta och vaggar med huvudet och mumla, a, i, i, o, etc. –Alvarsam talat, Adolf Lille spelade du själv den ömpligaste figuren. Det gjorde mig riktigt ont om dig. Du fick stå och bevittna hur jag tog den ena kyssen efter den andra, –samt ugade jag, säger Filiucus. –Tala icke därom. Det var ett elakt påhitt av dig, Göran, för vilket jag i sin omtid ska utkräva vädergällning. –Men hör på, vi måste stiga upp och marschera vidare för att söka nattkvarter. Solen går nu ned. Vart skulle vi ställa kosan? –Kvå fattra trahunt, retrahunt kvässekvamhör. Vi må gå dit öden föram. –Stann om blott en stund för att betrakta solnedgången. Vilken härlig afton! Hur uffönt ändå att vista sig godsfria natur. –Medeltidens vandrande riddare måste ha fört ett härligt liv, Göran. Åtminstone då, det var vackert väder. –Se, nu försvinner hennes strålande majestet under himlaranden. Å drottning, för vilken altaren for dom rykte på pärskens slätter och Mexikos berg. –Ovår jag som du, så nära den önskade strand, det nya lyxaliga land. –Då, nu är jag färdig framåt mars. Med skämt och sång, med muntergång, vid vandrad dit ödetbefall, ej frågan är vart kosan bär, till hembygden är överallt. –Det båda vännerna lämnade kullen arm i arm och deras friska röster genjudade i skogen. –Slut första kapitlet Gäknupptåg, läst av Lars Rolander. –Divandrande Gäknarne. Bondihistoria av Agrikola, Victor Rydberg. –Detta är en LibriVox inspelning, alla LibriVox inspelningar i fria, publik domain. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org, inläsning av Lars Rolander. –Andra kapitlet. Masugnen. –Däknarne hade visserligen ikke behövt gå långt för att finna nattkvarter. Typ på betydligt avstånd framför sig såg det en vit härgårsbyggning av ståtligt utseende, men det föredrog att gästa i press och bondgårdar. –Och då det nu händelsvis från kullen var så blivit röken, från en på andra sidan skogen beläggen Masugn, och hörde gnisslet av dess väldiga belgar, beslöt det att besa dit och tillbringa natten i hyttan bland vägsmännen. –Det inslo och sålades på den väg som födde genom den gamla, ärevördiga granskogen. –Det mörknade hastigt och Masugnen var längre bort belägen än de förmodat. –Men de förkortade vägen med munt utglam och glada sånger. –Förövrigt hade de ett eget behag att vandra i de alltätare skuggor som följde över skogen, att lyssna till kvällsvinden sukkar och betrakta skärnorna som tindrade såklart över granarnas spugande toppar. –Och ju mörkare det blev, desto livligare målade sig på en viss fläck av himlen ett rödaktigt fladdrad återsyn av Masugnens låg. –Det var en eldstod som födde de rätta vägen i skogens labyrinth och de hörde allt tydligare hur forsen brusade, hur väljarnas jättelunger flåsade och hamrarna slag genjudade bland skogens klippor. –Nu glesnade skogen och de begge vandrarna såg och framför sig ett öppet fält, i bakgrunden begränsat av ett berg, på vars vilda stuppande avsatser, över Masungstaket uppstigande eldtungerna kastade en fantastisk belysning. Svarta gestalter visade sig kring elden, och tonerna av en vemodig enkel visa sjungen av en okonstladröst blandade sig med de buller som den arbetande maskinen och det lika ivrigt arbetande människorna förorsakade. Adolf och Göran gäng upp för den långa bro som födde till masytans övervåning, och på vilken kål och kalkstins laster brukade uppköras för att kastas i ugnen svilda gap. Det hälsade vänligt på det av rök och sod svärtade männen, och dessa besvarade hälsningen på samma sätt. Sällan kom besökande från andra orter till denna avlägstna del av bergslagen, och man undrar därför dig att bergsmännen med en viss nyfikenhet utfrågade våra jäknar, vilka det vore och varifrån det kom om. Sedan dessa givit gott besked för sig, blev det deras tur att fråga, och det fingonu bland annat veta att ägaren till denna masung, liksom till flera andra, jämt stångar, chammrar och så vidare, var den rike och mäktige patron brakhandel på trevanslösa. Trevanslösas karaktärsbyggning var just det vitmålade hus som vännerna sett vedan de vilade på kullen. Därefter begår sig jäknarna till masyttans nedrevåning, varifrån sången ännu hördes. I dörröppningen till densamma visade sig en verklig jättestall, en kar på sina sexfot och lika många tum, insväpt i skinnkläder och med en bredskig hatt nedtryck över det soktiga ansiktet. – Vad är ni för slags folk? – frågade han temligen varskt. – Vandrande jäknar, svarade Adolf och gör han på en gång. – Och den senare tillag. – Vi funderar på att stanna här i masyttan över natten om ni gått folk icke har något därimot och sedan fortsätta vid vår resa imorgon. – Gäknar från Växjö? – Prästjeceller? – Fortfar jätten. – Har ni gått vils eftersom ni kommer så här? – Här är ju inga bekvämligheter för såna gäster. – Men vill ni sova på en bänk där inne, så står det er fritt. – Jag har aldrig sett någon masum förr, sa Adolf, och är därför lite nyfiken. – Att se hur hjärnet kommer utrinnande som en vitknistrande ström. – Oja, det är rätt lustigt för den som inte är van vid dem. – Och vad bekvämligheter angår inföljöran, så har vi många nätter sovit under ett tredje skogen med en sten till huvudjärd. – Lika som Jacob inföljtens kratande. – Ja, så är herrarna dels laget, så är herrarna välkomna. – Mannen gick in och jäknarna följde honom. – Det var ett stort mörkt rum i vilket dom inträde. Istället för golv hade det ett lager av gypsand. – Dess bakgrund upptogs av ungsmuren, bäljarna och maskineriet som sätter dessa igång. – Här och där sågs en slägga och mot väggarna lutade sig längre och kortare järnspett. – På en bänk suttot vänner män av vilka den ene sjön och över sångarnas huvud hängde fast spika på väggen en lampa som spridde ett ganska sömnitt och otillräckligt sken. – Songaren var en medelåldersman, sortig och kledig skinn, liksom de andra, de ord han sjöngd och jäknarna inträde var följande. – Trålösa flicka, du har en fager hy, men du har också ett ostadigt sin. Ditt hjärta vill jag likna vid en vindriven sky som far hela världen omkring. – Tus nu, Pelle Larsson, med din dumma visa, sa den långe, som var ingen annan en massmästare än Sven. – Jag är jitterik att höra den. – Naa, jag kan väl tiga eftersom du så vill, svarade Pelle Larsson. – Häls, som jag ser att du har två herrar med dig, och de tycker väl inte av minfalliga bonvisor kan jag trå. – Åh, fortsätt han med sin visa, sa dol, vi hör gärna på. – Men jag gör det icke, som massmästare än Sven. Pelle gör aldrig annan att den sjunger ovet och lögn om töserna, om deras trolig set och sånt snart. Jag är jitterik att höra det. – Nej, man tror, sa Pelle, sen Sven fick sig en fest, men tror han alla flickar omgått. – Hall munnen, sa Sven. – Det var sväl, jag tigar massmäster, svarade Pelle. – Annars ska herrarna tro att jag är den värsta höjtaren i hela vår församling. Ni skulle bara höra mig i kyrkan. Klockaren skriker, sa han i rö som en tuppkampsynen, men mig överröstar han icke. Ligheten mellan massumskararna och gäknarne, besäglades då dessa senare framtog vinflaskan och let en vandra ur hand i hand, från mun till mun. – En tung släggade hörs, sa Jörran, i det han prövande upplyft ens om. – Ja, inte duger en gäknet att hantera inne, infullt Pelle Larsson. – Ike det, sa Jörran, i det han fattade om ändarna skaftet och höll släggaren horisontalt med rakan. – Bra, bra! sa massmästersven, och klappade Jörran på axeln. – Hörn en svensk, asså det märker jag. – Ja, såna har vi många på gymnasium, sa lilla Adolf, stolt rätande sig. – Jörran icke är den starkaste bland oss. Ni ska tro att gäknar icke gav för hackor gott folk. – Ja, vad säger han om den här lilla tingesten? – Infullt Svenn, i det han pekade på den större släggaren bland dem alla. En verklig herrkulus klubba. – Lyft den också om hän orkar. – Jörran vågade ett försök som gjorde hans krafter all heder, men icke desto mindre misslyckades. Jätten skrattades så att de vita tänderna lysste mellan de sortiga läpparna. Var efter han fattade släggaren, svängde den ur hand i hand med förvånade hastighet, kastade den upp i taket och uppfångade den i fallet, lyfte den slutligen i en halvkrets över huvudet och let en sakta nedfunka mot sin mun. När detta var gjort, slängde han den bort in vrå och sa tot. – Det här kallas bland oss Bergsmän att kyssa släggaren. Adolf hade med verkligen bävann åsett detta atletiska mästerprov. – Finnes här någon annan som kan göra det samma, frågade Jörran undrande. – Jag bedom inte försöka, sa Svenn, så vidare dom mig vill jag ha sina näsor för att vandla dit i rotmos och svälja sina tänder. Men upp i Norrabergslagen i barnar på Monsar finns fler som förstår sig på samma likt. – Tas baden, Pelle Larsson, slagget skut! Pelle Larsson bitredd av dom tvenna andra kararna grävde en bed i sanden från ungsöppningen till dörren, och sedan beden var färdig, fattade Svenn, ett spett tryckte hatt en gyppare över ansiktet, gick fram till ungsöppningen och gjorde med spettet några väldiga stötar. Ett ögonblick där efter kom slaggen utrinnande som en ström av gnistersprutande äldsvågor, och fylde den grävda bäggen och upplysade rummet med starkt rödaktigt sken, och utbredande en hetta som förekomde de båda djäknarna nästan odräglig. Det var en vacker, men snart försvinnande anblick, till slagets livliga eldfärg mörknade hastigt, några vattenembar tömdes över detsamma och efter det sönderslogs med järnsbetten på utbars styckevis ur hyttan. Järnet kommer ryka förrän om en timme, sa Svenn, och under tiden ska vi äta vår kvällsvård. Vill jag herrarna vara med om den, fast det bara är sild och potatis, och svag dricka som vankas, men potatisen är god vill jag lova, den kokas icke utanvis steka den här i den heta sanden. Göran och Adolf vore ganska hungriga, och emotog och såledesbjudningen med mycket nöje. Den simple anrättningen var snart färdig och fick en strykande åtgång. Göran och Adolf visade att jäknar är så nog räknade, ifall sot och aska jämt hungen är det enda krydderna på maten. Jag vet icke varför, men jag tycker om er, gossar, sa Svenn, under måltiden, förtroligt till jäknarna. Vart ämnar ni ta vägen i morgon? Åt öster, väster, söder eller norr, svarade Adolf, vi går vart vinden blåser. I morgon är söndag, anmäktes Svenn, och det är min tur att vara ledig från arbetet ändån. Om vinden skulle blås åt i håll, där far min stuga ligger, skulle ni vilja följa med. Vi kommer att gå förbi vackra ängar där många slags blommor växer och jag kan tänka att ni liksom andra jäknar egentligen ute efter att samla blommor. Vad säger du om förslaget av Adolf, frågade Göran? Topp, svarade Adolf. Ja, för min del antar det. Gossas, Svenn. I skolen då får sen gubbe som luktat krut i sina dagar. Har er far varit i krig? Ja, jag vill tro det. Han stupade i kriget mot ryssarna. Va? Jag tyckte ni talade om att han levde inför Göran. Ja, saken är den att min salig far blev ihjälsjuten, men min fosterfar, korporal brand, han lever nog mån i tro, och det är den gubben jag menar. Han har, som jag sa, luktat krut i sina dagar, och kan berätta er många krigshistorier om ni tycker att det är roligt att höra såna. Ni följer såledrig smägåsar? Ja, Svenn. Men då väcker jag er klockan tre morgon innan fåglarna börjar sjunga. Är ni med om det också? Ja, visst. Nåja, ikke behöver jag vara rädd att ni ska försova er, så ni får bara vara sin trävänk att lägga på med min och Pelle Larsson tröjer till huvudjärd. Tiden gick fort under muntra samtal. Gäknarna berättade eventyr om Karl XII och masungsfolk utdukade upp lustiga folksägner om Bellman, som i våra allmoges mun gällde för att vara den lustigaste hovnar som någonsin gycklat med ett krönt huvud. Samt trovärdiga berättelser om skogsjung för bergtrål, näckar, tomtergubbar och mera sånt. Pelle Larsson påstod att han mången mörk höstnatt då han setat vid kolmilan och lyssnade till vindens kjut i skogen, sett skogsjung frund med högtidliga steg vandra förbi. Och en annan av arbetarna, som förut var ett bergsprängare vid Tabberg, visste att berätta om Tabbergssgumman och hennes slottgypt inne i bergets sköte. Man hade en gång, så han beslutat spränga ett valv tvärs i genomberget, men då man hunnit några famnar in i detsamma, göd inifrån en röst som förbjöd arbetarna att fortsätta, till det hade nu hunnit nära gumman sängkamare. Men det påbörjade valvet finns ännu kvar och kan beses av var och en som besöker Tabberg. Det ledde nu långt in på natten, och jäknarna kände behov av vila. De lade sig på de anvisade bänkarna, och trött av dagens vandring inslumrade de snart i oskulden så ungdomens lugna söm. Slut andra kapitlet, Mas Ungnen, läst av Lars Rolander. Det vandrande jäknarne, bondehistoria av agrikola, Viktor Rydberg. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain, för mer information eller för att frivilligt bidra. Gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Tredje kapitlet, Corporal Brandt. Öppgasar, gör den röst i jäknarnas öron. Det vaknade, strömmen brusade, bäljarna flåsade, hamrarna knackade. Det var den gamla musiken som oerpöligt år ut och år in ljuder på ett sånt ställe. Men framför våra vänner stod Sven Masmästare med ett bylt i ena handen och sin stora pinbaksur i den andra. Ni sov så gott att jag tyckte det var synd att väcka er för, men nu är klockan fyra och vi måste bli oss på väg, sa han. Göran och Adolf vore inom några ögonblick färdiga. Dessa farväl åt i övriga masungsarbetarna och följde Sven. Visst vore det i början lite olustiga, till många timmar hade deras sömna i räck och i heller vore det vana att sova med gångkläderna på sig. Men denna olustiet försvann snart, till morgonvinden blåste så friskt och upplivande, luften var så ren, himlen så blå. Det var en juli-svensk sommarmoron. Trasten och andra små vingade sångare fyllde nejden med jälla drillar. Dagpälor glänste på varje grästrå och det doftade så friskt från hängarna, de gamla granarna och lineorna som växte i deras skuggan. Och när nu solen gick upp och gött över bärgen ett gylneskin och dagrar och skuggor blev skarpare och landskapets skiftande färger saftigare. Huror skön och lende låg i vandranas lilla av synkretsen begränsade värd framför dem. Med friska sinnen, öppna och tillgängliga för varje intrycka naturens skönhet, med varmen vidgad av den livande morgonluften, vandrade det båda jäknarna framåt. I den ungdomliga hoppets kaleidoskop såg det sin framtidsbana ligga framför sig lika solbelys, lika blomsterdoftande som den stigde nu vandrade. Ingen sorg, ingen hotande framtidsbild, inget dystert minne från det förflutna. Sven Masmästare marscherade med långa steg och svängde sitt knyt i handen framför jäknarna, men ej på längre avstånd än att det kunde underhålla ett samtal med honom och det gjorde dem även. För varje fågel som slog i skogen ville Adolf vetades namn, och Sven Masmästare visade sig både villig och kunnig att upplysa honom därom. Liktag den vise tycktes han till och med förstå sig på att översätta fåglarlåten och mänskligt tungomål, om deras väg födde den förbi någon stuga, vilket sällan skedde. Tyneiden var föga bebord, visste han berätta åtskilligt både förståndigt och underhållande om dess invånare och dessas öden, levnadssätt och ekonomi, så gick tiden fort och vandringen lätt under munterts samspråk. Nu kom de tre vandrarna till ett öppet solbelyst ställ i skogen, där en smal men tämligen djupäck flöt tyst och obekant, med klara bölljor över sin vita sandbädd, tills den försvann bland granarnast och tallarnas stammar. Vör pågossar sa Sven och stannade, vi har söndag i dag, att visa sig inför vår herre med rent hjärta är ingen så lätt, sa, men att visa sig inför människorna med rent ansikte på en sådan dag är mycket lättare. Jag menar härmed att när jag vandrar från masungen till far min stuga, plärja stanna här och tvätta soktet av mig, det är icke för mycket, helst om man har med respekt att säga en festmö som väntar på sig där hemma. – Har Sven verkligen en festmö? – Är hon vacker? – frågade Adolf. – Det får Adolf snart se, svarade Sven. – Men nu vill jag fråga om gossarna vill göra som jag, det vill säga, ta sig i ett bad. Det var just vad Göran och Adolf ville, tillbäckens vatten var så klart och inbjudande. Sven tvättade sig med medhavdsopa och visade nu, sedan sortet väl var bortskälld, ett öppet, ärligt och friskt ansikte, vida yngre än jäknarne förmodat. Ja, Sven kunde vi närmare påsinde, är gärna var äldre än 25 år. Sedan, de tillräckligt njutit av de svalkande bölljorna, öppnade Sven sitt knyte, i vilket han hade rent linne och sina helljdavskläder av vackert pressat vadmall. Dessa pådrog oss nu, och arbetskläderna hoppruldade sitt byte och gömde sin buske, därefter fortsatte svandringen. Det kom nu i skogen till en öppenslätt, på vilken här och där en sandkulle överhöll med röda jungblommor höjde sig. Jungfält, på vilka vitulliga får, sökte en sparsam föda, saftgröna ängar där en och annan häst och ko betade, små åkelappar med vajande korn och havre, och kärvars mörka ytja, rikligt prydes med silveglänsande, pernasje, palustrus och gullgula, kalte, omväxlade med varann, och längs bort glitterade en insjö i morgensolens sken. Men vid insjönstran låg en rödmål att stuga, och på den pekade Sven sägande. Där bor far, snart vore det framme. Stugan hade ett vänligt och inbjudande utseende, där den låg, på tre sidor omgiven av en liten trädgårdstäppa, och beskuggad av gamla knotja, men väl ansade eppelträdd. I trädgården växte många nyttiga plantor, såsom kol, morötter och rovor, men man såg där även små blomsterland, med granna, ringelblommor och stolta pejoner. Blommor, utanför en lantlig stuga, är alltid goda tecken. Det bevisa att sinnet hos invånande, icke, är så förvildat eller nedtryck, att det är ju öppna sig för det tecka och älskliga i naturen. Vid ena gaven stod och tränne bikupor, och man hörde kring dem det tydliga Sosurrus, vid vilket hedarna i Virgils i Klåger älskats slumram. Framför stugan, närmare inte i sjön, hängde nät att torka i solskenet, och över förstugukvisten hade ett äkta par av det hedeliga svalsläktet byggt sitt bok. Våra tre vandrare steg in. Stugans inre var samma prägel av hemtrevnad som dess yttre. Galvet var vitt och bestrött med väluktande enris, en rödmålad pinsoffa, några stolar med hjärtformigt utskunna ryggstöd, en säng med snövigt sparlakan, ett bord, en byro med mässingsbeslag, en moraklocka samt ett skåp och var större ägarens namn prunkade i inkrans av konstnärligt målade blommor, utgjorde med bleringen. Det vit menade väggarna var att pröda med livligt kolorerade tavlor från Lundströmska konstanstalten i Jönköping. Där såg man scener ur nya testamentet och ur svenska historien. Sjägiga sultaner till häst, Napoleon och Karl XI syn på riksalen. Över pinsoffan hängde en musköt med påskruvad bayonet och en gammal soldatatt. Genom fönstret tittade solen vänligt och hälldas lite in i rummet. – Säger där har vi svenn, sannunk flicka, som för tillfället var ensam inne, syssade satt med att pröda den vitrapade spisen med björklöv och ringelblommor. Det var Ingrid, korporalens yngsta dotter, en femtonårig jänta med ljusthår, stora blåa ögon och friska kinder. Hon ämnade säga något mera men tystnade och slog förlägen ned ögonen, då hon var så blev svenns obekanta följslagaren. —Gå då, lilla Ingrid, sa Sven och lyfte flickan högt i taket. —Men säg med varifar och mor och Johanna. —Är Johanna kommer än? —Mor igången till kyrkan. Far sitter i teppan och röker sin pipa. —Men Johanna kommer väl snart, tänker jag, sa Ingrid. —Jag ska säga till far. Flickan skyndade ut genom kökstören, och kort därefter visade sig korporalen. Korporal brant gick på trädben, tydde en kulade bortsnapp att en fortkomst ledamot av kött och blod har kronan ingen annan att kiva i ersättning än, i bästa fall, en av hård och god maserbjörk. Men detta bekomm korporalen föga. Ja, trädbenet och tappridsmedaljen vore på sätt och vis korporalens käraste egendom. Aldrig har en dansös med sådans stolthet visat publiken en väl formad vad och nätfod som korporalen skulle visa till trädben för envar som ville betrakta den anspråkslösa produkt av svarvarens konsterfarenhet. Sexti levnadsår genomsträvade dels under musköten, dels vid plogen, hade gråsprängt hans hår och väldiga knävelborrar, men är i lyckats kröka hans höga axelbreda gestalt, som inknäpt i en blå rock med blanka knappar, var lika rak och militärisk som för 30 år sedan. Ansiktet låg i allvarsamma nästan bistra rynkor, men ögonen blickade vänligt och mit under sina buska ögonbryn. Sådan vakor korporalbran till sin ytre människa. Gäknarna kände vi hans åsyn en djupare vördnad än om det sett hela växjökons historium inträda. Härrar konstitorialis tog det finna detta mycket besynligt, men förhållandet var verkligen sådant. –Är hörrarna samma gäknar som för ett par dagar sen vore i Lomarhyd? –frågade korporalen. Under det, hans slog sig ned i sin pinsoffa, drog några drager pipan och med handen ströks i träbyn. –Ja, korporal! –Då vill jag fråga hörrarna en sak så god som två. –Vad var det för galenskaper hörrarna satt i huvudet på nämnde man smår? Jag träffade för en stund sen Ola Persson och han berättade något spektakel om hörrarna och folket där på stället. Adolf omtalade nu på ett puttslust i sett historien om det signade nubbarne. Korporalen drog ett ögonblick på munnen, men skakade därefter allvar samt huvudet och sa, i den åter började stryka sig träbyn. –Lille baronen kan visst tycka att det där är roligt, men kan han också tycka att det är rätt? Ska han göra infalliga människor dummare och vidskepligare än det är om? Ynglear som får studera och lära och inhämta kunskaper bara väl hellre försöka hjälpa folk i deras villfarelser än bestyrkade misodannam. Det är min mening om saken. Och därmed utpustade korporalen ett duktigt mån ur sin pipa. Göran och Adolf såg inte så lite förlägna handfallna ut vid denna oväntade förebråelse. Men häran är alla valvara unga pojkar, fortfar korporalen munter, och om med pojkar får man ej räknas enoga. Om det har varit eller annat upptåg för sig, blir ligger i deras natur. Männskan, till och med Alvarsamt, ska först gå igenom livets hårdare krytsskolan och lida mycket hugg innan hon blir en allvarlig stridsman. Sen masmästare som innerligt skrattat åt Adolfs berättelse och sen under samtalets fortgång stått och sett ut genom fönstret vände sig om och sa, Det syns en båt ute på sön. Det är säkert Johanna som kommer. Gått, sa korporalen. Vill ni, som jag, så går vi ner och möter henne vid sjöstranden. Emelle, tid ska du, Ingrid, laga till lite mat åt oss. Härrarna får hålla till godom med vad huset för mor. Det var verkligen Johanna, korporalens äldsta dotter som kom roende. Den raska flickan var ensam i båten och sjötte själv vårorna med vana och kraftiga händer. Johanna kännade som laggårdsdeja hos patron Bracander på trevnadslösa. Från denna herregård till korporalens stuga tvärs över sjön var en fjärdedelsmil, men den unga flickan räknade ik årtagen när rodden gällde hemmets härd, där kära anhöriga och festmannen väntade henne. När båten var nära stranden, lag Johanna upp årorna hoppade i land och drog jullen med ett kraftigt tag ett stycke upp och det torra. Johannas hela väsen där vittnade om raskhet och hälsa, och ändå var hennes ansikte så fint, hennes sy, så ren och hennes ögon så klart ljusblå, att många av amaranterordens förnemma skönheter skulle haft skäl att avvunda sedan. De små händerna vore kanske något för röda och valgiga av arbete för att behaga i en salong, men Sven Masmästare tyckte om dem desto meram. Den lilla familjen och dess gäster återvände nu till stugan. Sven Masmästare räckte Johanna en liten frihet migai som han funnit vid sjöstranden, och detta var allt det galanteri man hos honom kunde upptäcka. Det ging av vid varandra sida utan att tala många ord, men deras okonstlade väsen vittnade tillräckligt om den glädje det kände över att få se och vara nära varann. Sådana möten inträffade temningen sällan. I medan arbetet vid masungnarna fortgår även om söndagarna var det blått en eller två gånger i månaden, Sven kunde slå sig lös för att träffa Johanna i kyrkan eller i faderns stuga. Man satte sig till bordsh. På en vit duk stod det fad med potatis, ett annat med fisk som korporalen föregående dagen egenhändigt dragit upp i sjön, samt en stor kanna av oäktar på sling, fylld med den rara stämhjölk. Brödet bestod av havre blandat kong, väl bakat och särdelesmört. Detta var hela anrättningen, men ingen lämnade bordet hungrig. Här efter framtog korporalen på stillan och salmboken, påtog sina gamla brillor och uppläsde med klar röst dagens evangelium, var efter han uppdrog åt Göran att föreläsa predikningen. Vår gekne kände sig fattad av en känsla den han förut aldrig ärfarigt. I kretsen av dessa genom oskrymtad godsfruktan och inbördes kärlek förädlade naturmännfor, var det liksom om ett friskare men allvarligare liv genomströmmat honom. Juva minnen vaknade i hans barm, minnen från hans barndom, då fader och moder ännu levde, och han själv, ett ofyllt barn uppväxte i deras vård under den gamla hyddans tak. Han föreläst ur på stillan med anda och övertygelse, och predikantens enkla ord vore liksom hämtad ur hans eget hjärta. Ämnet var menschans barna förhållande till Gud, och hur det ledes hon genom detta förhållande är i stånd att med inre lugn och lycka bestå det hårdaste prövningar, för vilka den på sin egen kraft trotsande måste djuka under. Efter predikningen slut tryckte korporalen görans hand och lovordade hans vackra utförskåvor. Man gick därefter på husfaderns förslag till trädgårdstäppan och tog där plats på en bänk som beskuggades av en gammal enstaka lind. Alla vore tysta, till och med en lille pratsam med Adolf. Korporalbransch och fundersamu stoppade sin pipa och sa slutligen, Med anledningen av vidavhört kom jag såsom ofta sker att tänka på min sallig vän Stål, din far och min gamle krigskamrat kärsvän. Stål kände liksom jag vid Albo-kompani, han var flygelman till han höll sina sexfot och sextum, liksom du, svän, och jag var hans nästa man i ledet. Vi vore goda vänner, delade gift och lätt och vore alltid till varandras sida, såväl i kulregnet som på marscher och i buvaken. Men det var i till detta jag ville komma, utan till något annat. Stål var en barna från människa och försömade ingen kväll sin bön till Gud. Det var en kortbön som han lärt av Mosin och han uppläste den av gamal vana med hög och ljudelig röst, innan han med renzen under huvudet och jväret vid sidan somnade. Det var med ett ord, den lilla bönen, Gud som havor barnen kär, se till mig som liten är och så vidare. Nu kunde ni väl tänka att många av våra kamrater tyckte det var lustigt att en gamle skäggige stål som var den längste karn i kompaniet kallade sig barn och liten, men sånt bekymrade honom fögam, ty som han sa, Gud mäter icke människorna med all mått och Gud's barn ville han vara om han än blev aldrig så gammal. Korporalen tystnade åter för en liten stund och tycktes för sjunken i sina minnen. Sven Masmästare torkade med avighanden sina ögon, i vilka en fuktig glans var synbar. Så som läsaren redan vet hade svensk far stupat i kriget mot Ryssland, när korporal brand hemvände var det han som meddelade sorgeposten åt stålsänka, som med en femårig sond bebodde en backstuga och befann sig i yttersta nöd, till hon var sjuklig och oförmögen att arbeta. Då hade brand själv hustru och barn att försörja. Hade blivit invalid var krassliga av fältlivets mödor och försakuser, och kunde såledde sig så kraftigt som för att sköta plog och spade. Men detta hindrade honom ej att åta sig den övergivna enkan och hennes son, och när gummans stål dog tog han en son Sven till sig som eget barn. Han hade själv lärt pojken att läsa och ge all och vårdat sig om honom med lika stora ämnet som om sina egna barn. Dock måste korporalen vid svensk uppfostran ofta ta i tur med hårdhandskarne, till Sven var en styv sin pojke, men det bättreades med åren så att korporalen fick heder, glädje och nytta av sin fosterson. Sven var duktig, ordentlig, skicklig både som masungskar och smed, och den månadspenning han förkämte kom nu hushållet väl till pass. Den gamle krigsmannen såg med innerlig förnöjelse att Sven och hans Johanna tyckte om varann. Han hade, medan det ännu vår barn tänkt sig som ett önskningsmål, att se sonen till den oförgetlige vännen Stål i äkta förening med Johanna. – Korporalbrant, sa Adolf, vill korporalen gör oss ett stort nöje, så omtalar något för oss från kriget. – Sommardagen är lång, svarade korporalen, och i stannen ju här till i morgon. Vi har således god tid på oss att berätta krigshistorier. – Var stupade Stål? – frågade Adolf, som ville förmåg upp en brant att genast öppna sin språklåda. – Det var vi hälsinge, sa korporalen, men letts upp. – Där vore kronobärjarna med skolen i Trå fortfarande, det han retade sig och ögonen blikstrade. – Ni vet av historien gossar att kronobärjarna för den dagens arbete blev regimentets nummer ett i svenska armen, och fick rang av konungens skarde. – Lagerbring komenderade den svenska styrkan. – Ryssarna vore dubbelt så många som vi, men vi höllde den varma under två långa dagar. – Men så kom Gustav Adolf och utnämde en annan befälhavare, och så uppstod oredan. – Order och kontraorder gick om varandra, och hela det högre befälet blev liksom ut i huvudena. – Vad den stackarskungen tog sig till, så ba det på to, och så gick det även denna gången. – Hade vi bara fått hålla så som vi började, skulle vi jagat ryssarna necken i våld, men så blev det plötsligt befalt att vi skulle inskeppa oss igen. – Ja, vilket säger er vad vi simpla soldater kände och tänkte, då den befallningen blev vetelig. – Många grät och av harm, andra mumlade hårda och kanske orättvisa ord om kungen, och det högre befälet. – Men då vi kronobägade fing och vetat att vi skulle betäcka de övriga trupperna, medan det inskäppades, blev vi glada som barn. – Ryssarna, som föruthållit sig på vackert avstånd, bryckte nu an helt overskräkt och började skjuta och dunder alldeles rasande. – Vi svarade duktiga tag. – Mången tappekar och god kamrat fick under de timmarna byta i gräset. – Men ryssarna blev allt mer närgångna. – Det såg nu bara en liten hopp framför sig, till det andra regimenterna vore redan till goddel om bord på fartygen. – Den lilla hopen bestod just av oss kronobägare, och av oss berodde nu vår lilla hersch och svenska ärans räddning. – Vi fing och ordras att taga till bayonetten och kasta ryssarna tillbaka. – Hej, sånt liv det blev i spelet. – Vi hade käcka och duktiga officerare, kaptenor, som levat med oss på roten och den vi älskade som fäder. – Med sådana officerare går man till döden som till en dans. – Vi, simpla karar, ville genast däran utan att avvakta kommandordet. – Men Ulvsaks och Rappe, Bergman, Lindberg och Aminoff, lät och ej vänta på sig. – Det ställde sig framför fronten och därpå både av under dundrande hörrarop. – Ryssarnäs första linje stog stilla med fälld bayonett, till stålspetsarna korsade varann, men då bröt vi in på dem, stukko eller slogo, med gevärskolvarne, så att moskoviterna rullade som käglor. – Andra ryska linjen inväntade oss icke utan tog till harvärjan. – Det skulle annars gått än på samma sätt. – Men vi lämnade många på platsen, och bland dem vår stålkossarm. – Han var vid min sida, och den första ryss jag i anloppet såg falla stupad under stålsgevärskolv. – Men ryssarna vore knappor i trätt förrän han träffades av en kulam. – Han sjönk till marken. – Jag kastade mitt gevär för att lyfta upp honom och bära honom bakom linjen, men han sa, – Hump på ryssarna brant och brydde ik om mig, jag dör snart, hälsa till hemmet, och därmed slöt han ögonen. – Jag lade handen på hans hjärta, handen blev blodig, kulan hade funnit i rätta stället. – Stål var min bäste vän, jag tyckte sen att det var tomt och ödsligt i ledet där jag i längre hade honom bry vid mig, ty vi vore han och jag som gamla hästar som länge dragit ihop, men icke sördiga egentligen, tystål dog en vacker död, han dog för fosterlandet, för Sverige gossar, och jag hoppas med tillförsikt att han är salig. – Samtalet gick nu över på andra ämnen, och jäknarna inhämtade av detsamma att torpet som arrenderades av korporalen tillhörde patron brakander på trevnadslösa. – Korporalbrant hade nu i många, många år långt innan brakander köpt nämnda egendom, varit bostad på den lilla lägenheten. – Brakander hade medletid på senare åren betydligt ökat arrändesumman. – Av åtskilliga yttranden i förbegående fällda av Sven Marsmästare, men synbarligen ogillad av korporalen, slöt och jäknarna att varken Sven eller någon annan underhavande hade skäl att ycka om patron brakander. Sven berättade bland annat med glad uppsyn att den tid under vilken hand genom kontrakt förbundits att förestå brakanders masung om några månader går och slut, därefter ämnade Sven bygga ens media, arbeta för egen räkning och fira sitt bröllopp med Johannam. – Jäknarna kvarstannade hos Korporalbrant till följande morgon, men redan om aftonen tog de förväl av Sven Marsmästare och Johanna, vilka båda för sina olika sysslårskull, ej kunde dröja hemma över natten. – Och när morgonen kom skakade Göran och Adolf hjärtligt hand med Brant, hans ustru och lilla Ingrid och drog och vidare. – Men under hela sin vandring tyckte de sig ej ha tillbringat någon trevligare dag än den i Korporalens hem. Adolf märkte under de följande dagarna att Göran gärna talade om Ingrid och skämtade mycket med honom där över. – I mellotid lämnar vi djäknarna till Svidar åt sitt öde. Vi skola under berättelsens fortgång återträffa dem, och nu dragar vi över sjön som är kortaste vägen till trevnat slösa för att som hastgast göra bekantskap med dess ägare, Patron Brakander. – Slut tredje kapitlet, Korporal Brant, läst av Lars Rolander. – De vandrande djäknarne, bondehistoria av Agrikola, Viktor Rydberg. – Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. – För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. – Inlässning av Lars Rolander. – Fjärde kapitlet, Patron Brakander. – Några dagar efter djäknarnes besök hos Korporalen finnar vi Patron Nikolaus Brakander vandra av och an med långa steg i sitt kontorsrum. – Patron Nikolaus Brakander är liten till växten, men fyllig och axelbred, – Berhögt uppkammat P har armarna korslagda bakom ryggen, går mycket utåt med fötterna, som en dansmästare från 1700-talet och spottar rakt framför sig. – Vad i övrigt hans utseende betreffar vill jag vi nämna att Patronens skötvän, Kronolensman Spöqvist på Heder och Tro försäkrat, att han, Brakander, är förvånande lik Napoleon 1. – Vi tillägga blått att här Spöqvist fällde detta omdöme med ledning av ett träsnitt föreställande den storekäjsaren, tillverkat hos J.P. Lundström i Jönköping. – Kontoret är ett mörkt rum, vars förnämsta möbler är åt skrivbord betäckt med karta sigelata försälja dokumenter, en pipilla och ett väggskåp, det senare Patron Brakander speciella husapotik, innehållande åtfylliga flaskor med ticketterna Punch, Arrak, Rom och Konjak. Väggarna är att behängda med piskor av alla slag och storlekar. Från den blygsamma tagelpiskan var med skjutsbonden unfängnar sin tröttkörda kamp, till den förnemma chambriären, Patron Brakander vormar nämligen för piskor. Dock är denna vorm ej så ensidig, att den ej även omfattar ridspön, av vilka finnes ett ganska utvalt förråd. Vi glömde att bland möblerna räknar Patron Brakanders bokhylla. Må ingen tillräckna oss detta så som härflutet från bristande aktning för vetenskap och litteratur. På nämnda hylla befinner sig en bok om hästars sjukdomar. En juridisk handbok, en brevställare, en procentuträckningstabell, eller det så kallad latund, vidare en statskalender, mycket sliten vid förteckningen på riddare av nordfärne och vasaorden, samt några romaner apal de kok. Utom sin vorm för piskor karakteriseras Patron Brakander av en andra vorm för processer och en tredje för utmätningsaktioner. Var helst Patronen under sina transaktioner fann än den ringaste lilla anledning att börja process. Vips hade han inlagor, lagoskrifter och besvärshandlingar färdiga att föreläggas behörig eller obehörig domstol. Denna vorm hade säkert sin rot i ett eld bejär att förkovra lagskippningen och att giva juristerna en nyttig sysselsättning. Den tredje vormen, den för utmätningsaktioner, härledde sig lika sannolikt från den hos alla stora skälar medfödda böjelsen för det tragiska och dramatiska i livet. Patronens tycke för dylika förättningar var till den grad utbildat, att han ej blått bevistade alla, det bland hans underhavande förekommande talrika utmätningsaktionerna, utan oftare i stelånga vägar i sällskap med kronvolänsmannens bökvist för att bevittnas kodespel av denna art. På senare tider hade patron Nikolás Brakander blivit ro för ännu en fjärde vorm, och likväl var patron Brakander i sig själv ingen vorm, utan tvärtom en bland det mest praktiska människor på vilka 19 århundrade sol finit. Besynnliga motsägelser i mänfolivet. Denna fjärde vorm bestod där i, att patron Brakander per faset nedfass ville gifta sig. Han hade nu vid 42 årshålder, i den härliga blommarna sin mannakraft, läsnat vid unkarslivet och beslutat att lyckliggöra någon eva ståttor med sin hand. Och vilken kvinna kan motstå en man som på håret liknar den store Napoleon, och därtill äger herregårdar, masungnar, stångjärnshammare och väldiga kapitaler placerade på de säkraste händer. Patron Brakander var i blind för sitt eget värde. Med all sin blygsamhet visste han sig vara oemotståndlig, om han särskilt ladda an på att fånga en flicka. Ja, han misstänkte att flickorna just laddan på att fånga honom. Men frågan var nu, vem bland denna uppsjö på femenina människorvarelser skulle han välja till sin ledsagarina genom livet? Det är denna fråga som sysselsätter honom, under det han så som vi nämnde, med långa steg mäter kontorskolvet. Patronens hjärta var varken av tack eller stångjärn, långt därifrån. Det var en mjuk muskel, lätt nog genomborrad av en pil från arm och spåge. Detta hjärta ägde hemligheter. Hemligheter, i vilka de fem världsstelarna skulle häpna om det blev att kända. Betänkblåt, den rike brukspatronen. Napoleons levande avbild. Vasa-ordens kandidaten Nicolás Bracander förälskad ut i gräsliga sanning, sin ladegårdspiga. Sont varförhållandet. Bracander var kär i Johanna Brandt, korporalens dotter. Men denna kärlek var naturligtvis av lugn och sansadart. Ty i stora skälar kunde vissligen passioner vakna, men det behärska så hållas inom tillbörliga gränser. Hos den praktiska Bracander hade även kärleken en praktisk riktning, och visade i synnerhet när frågan var om en ladegårdsdeja, en viss benägenhet att höja sig över tomma av svärmiska idealister påfunna formaliteter, såsom viksel, äktenskapskontrakt och presställig välsignelse. Men i Johannas hela väsende, och framför allt i den rena blicken från hennes klara blå ögon, låg en för varje praktiskt förstånd oförklarlig kraft som höll patronen på vederbörligt avstånd, och om varje ord som kunnat förråda hans känslor att dö på hans tunga. Ingenting förråde hans hjärta svaghet, och om ej det, att han efter Johannas ankomst i trevnadslösa, ägnade en ovanlig omsorg åt lagårsskötsen och gjorde flitigare besök hos sina oxar, kor och kvigor än förut. – Det är löjligt, det är befängt, – mumlade han, i det han hastigt gjorde halt framför sitt husapotek, och tillagade en hjärtesstyrkande medicina, konjak och några dropp av vatten. – Det är förrasande. Jag brakander vrytspatronen, fundera på giftemål, men lagår du gårs piga? Har jag verkligen gjort det? – Ja, sådant galning jag är, jag blygs för mig själv. Brakander, brakander, vart tager du vägen? Herring till ska du gå och gick vidare. – Han slukade en väldigt klunkeråg och fortsatte vandringen, mumlande avbrutna meningar och spottande i rak linje framför sig. – Nu stannade han, fattad av en plötslig ingivelse och ringde. En dräng visade sig dörren. – Svalgrän, sa patronen, du spänner genast min halstenska häst för gicken. Du tager vidare det prettigaste sildonen som finnas i stället och skurar dem så att det blänkas om solen. – Sen kläder du dig i det nya livrigt med röda listorna och blanka knapparna, du vet. – Ja, Nolikpatron, och fort ska det gå annars vankaste stryk. – Jag vet, Nolikpatron! Tjänstanden som i förvigående sagt hade ett lismande rävaktigt utseende försvann och patronen började göra sin toalett. Han ikledde sig lakerade stövlar, svart frack, vit halstuk och kyrkstapelshöga fadermördare, samt genomdrängde sin tupee med en hel flaska makassarolja. Han mönstrade sig därefter i spegeln och sukkade. Sukken gällde de bortrakade polissongerna. Patronbrakanders ansikta hade nämligen för infattat sin ram av de mest kvinnoförledande polissonger. Det vore hans älsklingar, hans tröst i livet smulna stunder. Men sedan läns man spökvist upplyst honom om att Napoleon är i nyttjade polissonger, försvunnå en vacker dag dessa vegetationens underverk för en artistisk bybarverares härjande lije. Men vad offrar icke en stor skäl för en idé? Sedan patronen, med filosofiskt djup sine övervägt, vilken bland sina hundrade piskor han borde välja, bestämde han sig slutligen för en präktig lederpiska med silberbeslaget skaft. Steg upp i gicken och gav hästen en klarsch. Solen speglade sig i det blanka seldonen och återblickstrade från lakkejens valgren stora mässingsknappare. Den ståtliga hästens man fladdrade förvinden, och hög som djupeter tronande, eller åtminstone som nero vid den olympisk kapplöpning, lutade sig patron Braccander majestätiskt tillbaka i gicken, och svävade framåt över landsvägen i skyjar av damm. Vad gällde resan? En viktig fråga, i vilken hela världen borde intressera sig. Vi har varit antydd att patron Braccander var en stor, lung, mångsidig karaktär. Man må såligde sig tro att patronens tycke för Johanna Brandt hindrade giftermålspekulationer i andra riktningar. Patronen var verkligen ute i friare ärenden. Bland hans grannar fanns en adelsdam med en enda vacker och älskvärd otter. Adelsmannen var fattig, men nära besläktad med länets högsta aristokrati, och med inflytelserika magnater. Nu är hur Braccander titt och ofta uttalad ett djupt förakt för Adel och Adelskap, var han i sitt innersta en varm anhängare därav, och skulle gärna givit enna sina masungnar för att få sätt att stämma på riddarhuset under namnet Braccjälm, Braccsjöld, Braccjärta, Bracchuvud eller något dylikt. Nu var Braccander vissligen en högmögende man, och många jessor sänkte sig för den rike järnpatronen, var helst han får fram. Men han hade dock med harm iakt tagit att man i vissa kretsar otvetydigt såg honom över axeln. Han ville nu genom äktenskaplig förening med ovanämda fattiga, men förnema fröken, förskaffa sig relationer inom aristokratien, för att i sällskapslivet förvärva den plats honom rätteligen tillkom. Dessutom hade han vissa spekulationer på vasen, ja på nordstjärnan, planer som en dylik förening nödvändigt måste gynna. Att inte tinder från flickans eller hennes föräldrar sida skulle möta, därom var han förvissad. Han väntade tvärtom att föräldrarna skulle tacka honom med glädjutorar i ögonen, och flickan dåna av förtjusning. Efter halvannan timmesfölop rullade jigen återin på trevnadslösa skål. Den hållstajnska fuxen var beteckt med svett och lödder. Patronens ansikte glödde av harm och raseri. Han gav svalgränen örfil, därför att denne ej nog hastigt hanslå ned fortsacken. Sparkade gårdshunden som är viftande svans, kom i sin härhet till mötes, och rusade upp på sitt kontor. Otroliga händelse! Fenomen i mänsklighetens årsböcker! Brakander hade fått en korg. Den unga fröken hade givit honom ett hövligt, men bestämt avslag. Hon hade försakat masungnande och stångarnshamrarne, och sällheten vid den älskliga järnpatronens sida. Åh, kvinna, kvinna! Tvänedagar, därefter emotog Kronolänsmans bökvist en biljett med inbjudning att besöka vännen Brakander. Vi finnade sympathiserande skälarnas jordiska omhöljen för töjda. Länsmannens i soffan och brukspatronens i en gungstol, och mellan dem ett bord försett med alla ingredienser som fodras för beredande av den ädla toddydrücken. Länsmans bökvist är en medelåldersman, med ett ansikte som liknar ett sådant där av guttaperka, som vid minsta tryckning mellan fingrarna kan utsträckas på längden och bredden och grina i alla möjliga variationer. När detta ansikte någon gång får nåden att visa sig inför landshövdingen lägger det sig i rynkor som uttrycker en överjordisk värdnad, en sublim undergivenhet i varje drag läses det med printad skrift, tiga, lida och dö. Inför en lägre förnem exempelvis kronofoden, liva dessa rynkor mindre skarp markerade, du trycka undergivenhet, men parad med en viss akningsfull förtrolighet. Inför jämlikar och goda vänner bär samma ansikte en prägel av godmodighet, humor och tokrolighet. Förbönder lägger det sig i högtidliga, birokratiska rynkor, någon gång förmildrade av en nedlåtande dragning på munnen, om bonden äger allra minst ett halvt hemman. Inför torpare liknade ansiktet av en svings, en oslöslig, förstenad gåta, men på utmätningsaktioner glänser det av gladlyntet och lycka. Länsmans bökvist är då i sitt element, akfonsdagarna är och hans bå foro. För att övertyga sig därom borde man se honom med klubban i hand och höra hans snilleblikstrande kvicka, puttslustiga anmärkningar över varje sak som han uppvisar och utbjuder åt den akfonsbesökande allmänheten. Ja, sabrakander, hittar han häftigt satt ett toddeglase tillbaka på bordet. Det skolaseven det vågat förelämpa. Det blir en lysande hemdjattager, brorsbökvist. Den hemdjilaffinerad, som det här sockeret. Anmärktes bökvist, under det han tillagade en ny toddig. Men tillåt mig säga, din idé är icke ny, napolyon. Napolyon säger du? Ja, napolyon berättar historien frihet till en princesa. Jag tror hon var från ungen. Någav, princesa var lika uppnäst som din fröken och svarade tvärt nej. Vad tror du napolyon gör, brorakander? Jag åknapas den vecka efter att han fick korgen. Gifter han sig med Josefine, så var hans kammarjung frö. Eller, jag tror, hans ladegårdspiga. Du må tro, den blev en uppståndelse vid haven, då det finga veta detta. Princesan av ungen dog på stället av förbittring. Det gick enig kan tänka till hjärtat, att en ladegårdspiga så bodus fick den värdighetsan i Sverige den princesan själv. Men alla drottningar kejsar inner, förstinner och hackning inner. Ja, på vinnan på köpet får du tvungna att hylla och krusa för den fåna ladegårdspigan. Varton gick måste åtta drottningar gå efter henne och bära hennes släp. Vacker var också Josefine, det kan icke nekas. Det var bra gjort, napolyon. Utbrass, brorakander. Mitt beslut är oryggligt fattat. Jag gör på samma sätt. Det ska förbittra det förlema patrasket ända in i hjärterouten. Då det får höra att jag ger deras giftas sjuka dotter fan och utväljer Johanna brant till min brygspatronessa. Grevinuna, frihärinuna och nåduna, som för sina döttrasrätning spekulerat på min person och min förmögenhet, får stå där med långa näsor. Och hon, den oförhämda som vågade avvisa mig. – Har du påbrackander? – avbröt honom spökvist och las sin hand förtroligt på patronens arm. En billar då det verkligen att flickan på allvar ville ge dig en korrig? Jag måste väl tro min öron. Hon tackade för ärankybbevars, men förklarade hon ej kunde mottaga den. Den lägger den. – Nu känner inte kvinnorna. – sa spökvist, men skakning på huvudet. Hon ville bara föregmuka dig och tog förgivet att du skulle komma för andra gången, för att som en nåd anhålla om hennes hand. – Tror du inte en så hoppar hon i galen kunna? – infölbrackander knuggande händerna. – Gäst och gyppare, ska du nu gå eller till hjärtat? – Jag hoppas det, och det ska ej bli hennes enda nedelag. – Nej, heller ligger vän spökvist, andra förutmjukelser återstår ännu. Medan den högfärdiga fröken sitter i sitt fattiga hem, suger på ramarna, knappt tar en hel bomensklänning att stoltsera ut i och får lunka till fost i kyrkan. Ska hon få se min Johanna komma åkan till det präktigaste klippars, och klädde nya sidanklänningar för var vecka. – Jag säger dig, spökvist, att det ska göra den gåsen-rosen-rasande ont till frontimmer som du vet fästa sig mycket vid såna saker. – Nej, ska det stora slaget ske? – frågade spökvist. – Vad menar du, bror? – Men, drott, när friar du, och när gifter du dig? – Jag kallar det för slag, men när jag jämför det med fältslaget vid Sant Helina, den Napoleon ik grönslog ryssande. – Ja, det ska ske. Genast, genast, bror-spökvist, utbrassbrakander häftigt, är det han rejste sig ur gungsstolen, och började marschera tvärs över golvet. – Ser du, ja, han ser det vara bättre att förekomma än att förekommas. Tror du mig att jag vill bli en visa, ett åtlöje, ett spektakel, en skampåle för alla människor här i trakten? – Bror-kander har fått karren! Bror-kander har fått karren! – Med den nyheten kommer alla skvallersister och kaffekäringar att renna om varandra. – Det blir för många år ett samtalsämne, om han ska skratta, håna och begrina mig, och alla de förnämmititer som hoppades att jag skulle fria i deras hus skulle förlöjliga mig och fängna sig åt att jag blev bränd på nesan. – Nej, spökvist, så får det icke sig. – Innan detta rykte honit sprida, ska jag ge skvallerskärringarna ett annat att löpa mig. – Det är rätt sättet att nedtyssta det förra ryktet, anmäktes spökvist. – Det är i ett skarfsidigt uttäckt jag igenkänner Napoleon på den planen. – Jag ska slå världen med häpnande förvåning, fortfarbror-kander. – I morgon bittida kallar jag Johanna till mig och underrättar henne om sin lycka, och förmiddagen riser jag till korprallbrant och meddelar honom mitt beslut, och så snart lysningen honet går för sig är ovi gifta. – Det är i spökvist och lägger jag särskilt att redan i morgon utbassonera mitt beslut i alla vedersträck. – Säg till var, mensch, har du träffat att jag redan fria till Johanna brant, med ett och mord att hela saken är avgjort. – Bra, bra! Skål och lycka till! – hoppades spökvist. Självsförändrarna stötte glasen till hoppa och dricka skålen i botten. – Spökvist var i själva verket varmt intresserad för Bracanders giftermål med Johanna, till han visste med säkerhet att patronen även funderat på att fria till den rika kronofodens dotter, spökvist eget kvinnliga ideal. Spökvist hoppades på detta sätt, liva kvitt sin ände och farlig rival. – Men hör du? – sa länsmannen. – Om jag i misstagemelar Johanna redan har en festman, din masmästare svensstål, har du tänkt på det? – Ha! svarades Bracanders skrattande. – Är du så enfallig att du i den lilla omständigheten ser ett hinder för mig? – Skulle jag kunna slå en av mina arbetare än Umsel dränger bredet? – Därpå tvivlar sig ett ögonblick. – Men om flickan glömmer svän, är det därför dig säkert att svän glömmer flickan? – Svän är en karr som jag ej skulle vilja ha till fienden. – Det säger jag uppriktigt. – Han skulle kunna bryta av dig på mitten och göra två byttor av dig, Bror Bracander. – Åh, ingen fara min män, om karn börjar glå illa, lugnar jag hans känslor med 33 och 16 bankor. – För övrigt har vi hulsaga fotplackar och såna män som digs bök visst för att kväsa dyliga kanalir om det ej ger med sig i går då. – Vi lämnar nu tills vidare det båda vännerna att fortsätta sin samvaro som slutade med en präktisuppe, vid vilken helan halvantersen och en flaska sprithaltigt portvin tömdes under av spökvisst föreslagna skålar för Napoleon. Patronen emotog denna skål med en viss blygsamhet, Johanna Brandt, Giftermålet och det blivande ettlingarna. – Slut fjärde kapitlet, Patron Bracander, läst av Lars Rolander. – Det vandrande djäknarne, bondehistoria av Agricola, Victor Rydberg. – Detta är en LibriVox inspelning, alla LibriVox inspelningar i fria public domain. – För mer information eller för att frivilligt byra, gå in på LibriVox.org. – Inläsning av Lars Rolander. – Femte kapitlet, hos Corporalens. – Det är afton en samma dag på vilken Patron Bracander i ovanämda, ärende besökt Corporalens anspråkslösa stuga. Corporal Brandt sitter på bänken under linden och bredvid honom hans kärra hustrum, Mor Kerstin. – Det har varit länge samtalat med varandra. – Corporalen blickar allvar samt under sina buska och ögonbrin, Mor Kerstin ser mycket upprörd ut och har tårar i ögonen. – Ja, jag säger ännu en gång. Det var en olycka att jag inte var hemma då Patronen var här, så Mor Kerstin och torkades i ögonen. – Det skulle då inte gått som det gick. – Det skulle ha gått på samma sätt, svarade Corporalen. Jag vet vad jag har gjort. – Brandt, Brandt, kan du inför Gud försvara att du har förstört ditt eget barns lycka? – Jag, liksom du och alla andra, är endast en fåkunnig människa, men Gud vet att jag har handlat efter samvet och bästa övertygelse. – Savrant Lundt. – Hur och ofta, kära Kerstin, har vi ikke läst i Gudssord och sett av dagliga erfarenheten, att lyckan icke består i höghet och rikedom, utan i lugnt samvete, för nöjsamhet och ett dagligt om också torftigt bröd. – Detta vetar vi väl, men då frästelsen påkommer, har vi så lätt att glömma det. – Men hejd icke, Gudsschickelse, att patronen vill ha Johanna, inföl Kerstin. – Hur ofta händer det i världen, att en rik härre har hedelig avsikter på en fattig flicka, som som Johanna, och erbjuder henne sin hand, och Johanna kunde blivit så lycklig, så lycklig. – Det jordiska icke, att förrakta brant, jag säger dig brant, du har handlat oförsvaligt inför Gud och människor, du har förspilt din dotters framtid, hon kunde så som patronen Sustru blivit vår ålderdoms stöd. – Det hoppas jag att hon även kan bli som Sven Sustru, sa korporalen, men håll nu upp Kerstin, vad som skett kan icke hjälpas och är i alla fall bäst. Dina förebrålsruttårar fallade och tungt på mitt hjärta, när du får tid att tänka på saken. – Nej, jag ändrar aldrig min mening. – Avbröt honom Kerstin, under nya tårefloder. – Jag kan aldrig fördra tanken på vad du gjort, den ska föra mig till graven brant. – Korporalen ville fatta Kerstins hand, hon drog den hastig tillbaka. – Du gör mig bedrövad mor, sa korporalen ömt. – Ja, jag säger att ångensdag kommer, det ska svida i ditt hjärta, men då är det försynt. – Nej, Kerstin, jag ångrar aldrig att jag avslog patronens begäran, men det bedrövar mig om det jättelika goda förhållandet mellan dig och mig skulle lida härav. – Mår, vi har varit så länge lyckliga med varandra. Vi har varit från ungdomen vandrat vid varandas sida, ömses i det hjälpande och tröstande, den ene, den andre, i livet svårast under. – Aldrig har ett ontord stört revnaden under vår tak. Så har vi levat vår tid, och graven ligger nu framför oss. – Skola vid gravens rand, vänner hjärtan skiljas som aldrig, det är din egens guldbrant, jag har din egens guld, skylda i själv. – Korporalen suckade och fäste på sin hustru en blick av öm förebråelse. – Betänkt dessutom, sa han med tillkämpat lung, betänkt dessutom vad vi och Johanna är och skyldiga Sven. Gossen har fäst sitt hjärtar vid flickan, och hon sitt vid honom. Sven är oss kärare än om han vore vår egen son. – Jag ville göra min gamle kamerat stål så nolycklig, och det skulle han bli om han mister Johannam, till jag känner Sven sinne lag. Han har ju också vårt löfte som vi aldrig med heder kunna bryta. Har jag i Svens och Johannas förening i många år varit vårt önskningsmål? – Sven, inför kärsten. – Ska vi uppå fra vårt eget kött och blod för hans skull? Har vi ikke gjort nog för Sven ändå? Tog vi ikke den fader och modellöse pojken till oss? Vårdade honom som han varit vårt eget barn? Har han ikke oss att tacka för allt? – Har vi inte givit honom en kristlig uppfostran? Har vi ikke arbetat och slitit och trälat och tagit brödet ur vår egen mun för att mäta honom? – Nej, Brant, tala aldrig om Sven. Han är oss mycket skyldig, men har av oss ingenting att fodra? – Ja, då jag tänker på vad du gjort önskar jag Sven så långt vägen räcker. – För honom har du uppoffrat Johanna och oss alla? Hack min stacka, stackas Johanna? – Johanna ska ju miskänna mig, sackorpralen. Nej, hon ska det icke, om jag känner flickan rätt. Men gjorde hon det, blev det mig en spik i min likkistam. – Johanna ska icke förblindas av patronen svisserligen för oss och hennes mikrande förslag. Hon ska ej glömma den, åt vilken hon en gång givit sin tro. – Ja, nu tror jag att flickan nu är lika oförbättlig som du. Det tror jag visst. Men kom ihåg att hennes eftertanke en gång ska vakna. – Det kan komma en tid, då vi länge sedan lagt våra huvuden till vila och kanske efterlämnat henne i nöd, uselhet och elände. Hon ska då minnas hur lycklig hon kunde blivit om ej hennes envis och oförståndige far hindrat dig. – Säg brant, tror du väl att hon då ska väl singna dig i din grav? – Ja, ja, med gods hjälp ska hon dem. Hon ska väl singa faders hjärtat om det också misstagit sig om medlen till hennes jordiska lycka. – Lugna dig med den tron om du kan, men jag lugnar mig icke. Du har gjort oss alla olyckliga. – Du har förr och lämpat patronen och gjort honom till vår fiende. Han ska hemnas på oss. Han ska vräka oss, driva oss från gård och grund, gör oss till fattigsturjon. – Väl möjligt att han det kan. Och så möjligt att han det vill, sa korporalen. Men det ska ända styrka mig i min övertygels att Johanna ej skulle bli lycklig men som man. – Folk anser patronen för en elak och dålig menscham, men det tillkommer icke oss att bryta staven över hans huvud. Tygga av alla så lätt att bli va slavar under vår onda natur. – Men nog talat förrafton i detta ämne. När vi fått sova på saken, tog det det nog bli bättre. – Och härmed stod korporalen upp utan att vidare lyssna till kärstins klagomål och lämnade teppan. – Han tog ett medspö som stod i hörnet vid förstuppvisten, gick därefter ned till sjöstranden och satte sig helt lugnt att fiska. – Vad han tänkte medan han satt så där och såg ned ute i vattnet i hans egen hemlighet. – Men efter några minuter var hans gamla ansikte lika fridfullt som om aldrig någon storm dragit över hans grå lockar. – Korporalen hade denna gången ingen fiskelycka, ingen enda abbor eller mört ville fastna på kroken. – Sannolikt hade sjöns fjälliga befolkning redan ätit sin kvällsvård. – Men gubben satt lugnt och tåligt och betraktade den med en penfjädda genomstuckna korpbyten som simmade i det allt mer mörknande vattnet. – Solen var länge sedan nedgången, men dess pörpersläp aftonrådnaden dröjde ännu över de vågiga kullar som i Väster begränsade dalen. – En matt genomfinlig halvskymning uppreddes över infön och felten och den lilla hytan. – På avstånd hördes skälkona spjällor och valjonens rop var med det samladen kring skogstungar och ängar sprida bostkapen. – Det tystnade allt mer, naturen beredde sig till nattens vila. – Nu drog korpuralen sin revol sjön och ämnade just lägga medspöt över raxeln och återvända till stugan, då han från sjön förnamn ett plaskande, liksom av åror. – Det är Johanna, tänkte gubben, och han bedrog säker. – Han stannade på stranden för att invänta henne. – Nu var det vanliga landsting i stället där korpuralens ökstock låg, en liten vik vars fin sandiga strand undanskymdes av en gråstiens hell, så att man från stugan ej kunde se densamma. Snart sköt båten in i viken, och korpuralen räckte Johanna handen. – Hon såg ej så frisk och rödblommig och glad ut som vanligt. Det syntes tydligt att hennes skäl var nedstämd. – Far, sa hon, jag kommer för att som hastigast tala mer. – Ja, ja, men stanna här, sa korpuralen, jag ville ej att du ska gå upp nu. – Patronen har varit här far, jag vet vad ni har svarat honom, jag kunde si och hörade på honom den kom tillbaka. – Gubben Brandt plickade forskande Johannas ansikte, men sa ingenting. – Tack, tack far, sa flickan, och slog sina armar kring hans hals. – Jag visste väl det, sa korpuralen med glädjestrålande ökon, och kyste Johanna. – Jag visste att min snälla flicka ej kunde tänka han och ledes. – Ja, jag gav patron redligt besked. Jag svarade nej, och kunde gick annat. – Det var ett hedelitt och redbart anbud han gjorde, som krävde att hövligt bemötas, och hövligt men bestämt svarade jag också. – Men, vad du ser blek ut Johanna. – Ja far, jag känner mig så ängslig och orolig. – Givet Gud att Mickelsmessan snart måtte komma, för det liksom bränner mig under fötterna där borta på herregården. – Jag blygs för patronen och tjänstefolket, och för allesammans. – Jag har ingen ro i min skäl, då jag möter patronen är det som jag skulle gå döden till mötes. – Allt sedan han kom hem, har han varit förskräckligt ont. – Till mig har han icke sagt ett ord, varken ont eller gott. – Men det andra tjänstefolket hanterar han fasligt illa, och för den skuld får jag lida utav dem. – Mina bästa vänner på herregården ser illa på mig. – Pigorna är ohetska och kallar mig patronessan. – Drängarna säger att det var min skuld att han är så elak. – Och dessutom är jag så rädd att patronen ska göra far och mor och svänna ont. – Svalgren har omtalat att patronen hotat och svurit att gör oss alla olyckliga. – Vad icke rädd för det, mitt barn. – Vi skulle ej plåga oss med onödiga bekymmer. – Morgondagen och alla kommande dagar vila ju i vår häresand. – Och vad vi själv beträffar så sköt du dina göromål som vanligt och visar dig vänlig och god mot alla människor, utan att fråga efter obetänksamma ord och ovänliga ansikten. – På det sättet ska stormen snart gå över. – Och till michelsmässan min flicka är du såväl som svän, fri från din tjänst. – Tänk på det som muntrade ditt sinne. – Men berätta nu vad patronen sa dig och vad du svarade. – Ty, jag kan väl tänka att något samtal varit er emellan innan han begav sig hit. – Ja, i morse kallade han mig upp till sig. – Jag tänkte han ville tala med mig om Ladugården. – Far kan icke tro hur du förvånad jag därför blev när patronen men besynnerlig blick på mig frågade om jag ville bliva en rik och förnämn fru. – Jag svarade att det vore förstår ära och att därför har jag aldrig tänkt. – Då sa han att son lyckar hänt fattiga bonflick och förr och att han ville gifta sig med mig. – Jag trodde i början att patronen bara gycklade, men då förklarade han att han menade rena allvar och att han skulle åka hit till far och mor och underrätta er om sitt beslut. – Far kan aldrig tro hur besynnerlig jag blev till mots vid orden. – Jag tegen lång stund, men då frågade patronen mig, – Nava säger du om din lycka Johanna? – Då fick jag mål i munnen och svarade, – Här patron, det är mig en för stor ära och dessutom jag förlovad med svensstål. – Bra, Nava genmältade patronen på dem. – Han såg först mycket mörk ut, men skrattade sen och sa – Det här är barnsleter Johanna, du synes ännu inbilar dig att jag skämtar. – Annars kunde du väl inte tänka på den lång masungssträngen Sven där du kan bli min hustru och rik och förnäm. – Nu hälsar jag på din far, och när jag kommer tillbaka är du min fest med. – Ajö med dig till dess, men sen har patronen ikke talat till mig ett ord. – Har ni träffat Sven idag, Far? – Nej, min flickan. – Akfar, om jag hunnit skulle jag skynda ner till masungnen och tala med honom, – Men jag vågar inte, så jag har olovande skivit mig av från herregården och måste vara tillbaka, – Innan de saknar mig där. – Jag kunde inte styra mitt hjärta sönskan att tala med er, – Men då jag nu icke själv kan träffa Sven, så ber jag er far att i morgon bitti – Dära gå till masungnen och hälsa Sven från mig. – Det har kommit ut ett rykte. – Gud vet på vad sätt att patronen fria till mig har fått ja. – Knappt en halvtimme efter sedan patronen talat till mig – Kom långväga socken folk som hade sin väg förbi herregården – Och frågade drängarna om det var sant vad ryktet berättade. – Nu är jag så rädd att ryktet också hunnit till Sven, – Ty jag vill icke att han ett enda ögonblick ska vara ledsen för min skull eller tvivla på min trohet. – Gott Johanna, vad icke rädd för dig, – Rod du tillbaka till herregården, – Jag ska ännu kväll så sent det än är, – Lunkat till masungnen och tala med Sven. – Tack far! – Gud väl syngde dig Johanna, – Flickan satte sig åter i den lilla jullen som en jämna årtag avläxnades från stranden – Och snart försvann i sommarkvällens halvmörker. – Corporalen skulle nu återvända till stugan för att säga mot kärsting – Han ämnade gå ner till masungnen, – Då han i detsamma hörde gummans välbekanta röst ropa hans namn. – Så snart han under förbi den omtalade gråstencellen, – Såg han kärsting där hun stod i stugudörren – Och brev i henne en man där han snart är jänkänd för att vara dräng – Och sen i grannskapet boende och bomde. – Här brev till dig brandt, ropade mot kärsting, – Otålig att få vetades innehåll. – Gomsten av ett brev var i Corporal brand stuga en sällsynt händelse. – Ett brev, från vem kan det vara? – Tänkte corporalen och betraktade drängen som framburit det, – Med en frågande blitt, – Idag han gick in i stugan och tillsade kärstingen – Att bjuda budbäraren någon förfriskning. – Min husbonde gav mig lappen, sa drängen, – Och rev sig huvudet. – Han ville också säga att han i morgon bitade åke med en fora till vägsjö – Att korporalen kan få följa med honom om han vill. – Kärsting tände en talldang. – Corporalen påtog sina brillor, – Öppnade brevet och läste. – Läsningen gick långsam. – Tjusannolikt var varken skrivstilen, stavningen – Eller meningarnas hoppsättning den bästa. – Men på de rykningar som förmärkades över gubbens ögonbry – Kunde kärsting gissa att det innehöll något allvaramt och viktigt. – Slukligen la korporalen, – Men viss betängsamhet brevet på bordet, – Avtog brillorna och sa till drängen. – Hälsa din husbonde och tacka honom för hans anbud, – Jag följer med. – Men då sa Corporalen, var färdig klockan tre i morgon bitida, – Till då bär det av. – Jag ska i rätdan tid vara på min post. – För drängen gott sag gubbembrant. – Det är en lässam nyhet, kärostrum. – Min syster som bor i staden är svårt sjuk och längtar att se mig innan hon dör. – Den gamla enkan som i många år bott tillsammans med en har skrivit brevet. – Jag vill då resa till staden och, om så är gott svilja, till lycka hennes ögon. – Kärbrant läs upp brevet för mig, Badkärstin. – Korporalen efterkom sin hustrespejäran, – Och läste högt med en röst som vittnade om dämpad rörelse. – Herregud, utbrast kärstin med tårare i ögonen, – Vad det måste vara svårt att gå döden till mötes ensam, – Övergiven och utan en käran förvandt vid sin sida, – Den stackars elen är enka och har inga barn, – Kanske lider hon också brist på sitt yttersta. – Ja, brant, du måste resa till en trösta henne – Och laga om en ärlig begravning ifall hon dör. – Det åtta riksdalerna som Sven lämnade oss ska du taga med dig, – Mer har vi kunnu och sikki i reda penningar, – Men det får räcka så långt det kan. – Akk kärbrant, fortfar kärstin. – Jag tänker ofta med bedrövelse hur det skulle gå, – Om du dogifrån mig. – Nej, nej, när jag ligger på mitt yttersta vill jag se dig brant, – Och höra dig tala om Gudsbarmhärtige och hålla dig i hand när jag dör. – Kärstins röst kvävdes av snyftningar. – Korporalen talade några ord, – Som på gummans lättrörda känslor hade den lugnande verkan han åsiftat. – Han tog därefter sin mössa och krycka, – För att i enligt löftet till Johanna bege sig till masungen och tala med Sven. – Så fort krafterna och träbenet tillät och vandrada han genom den i natten smörker insväpta skogen, – Ofta settande sig att vila på någon sten vid sidan om vägen. – Så kom han slutligen till masungen och inträd i hyttan. – Men fick därav arbetarna det besked, – Att Sven masmästare genom kuskens valgren i kvällsskymningen, – Blivit kallad att infina sig hos patronen, – Och att han är gärna kunde väntas tillbaka för en framöj mot morgonen. – Korporalen sa det då ett hövligt levväl och lämnade masungen för att återvända till sin stuga. – Många tankar korsade varandra under vägen i en skamla huvud. – Men hemkommen la han sig lugn till vila och njöt ett par timmar sömn, – Innan han återsteg upp och utrustad med massäcka mot kärstin, – Och försed med de åtta riksdalerna, begav sig till grannen, – Vilken han skulle följa med till växö. – Slut femte kapitlet hos Korporalens, läst av Lars Rolander. – De vandrande djäknarne bonde historia av agrikkola Viktor Rydberg. – Detta är en LibriVox inspelning. – Alla LibriVox inspelningar är fria public domain. – För mer information eller för att frivilligt bidra, – Gå in på LibriVox.org. – Inläsning av Lars Rolander. – Skette kapitlet, Patronen och Länsmannen. – Den enkla tråden i vår berättelse återför oss till trevnadslösa kontorsrum – Till patron Nikolaus Brakander. – Lyckliga händelse. – Vem återser ej med nöje denna intressanta personlighet? – Patronen har nu lika som vi varit förra besök – Sin självfrände kronolänsmans spökvist och todeglasen till sällskap – Till det solklart att där en Brakander och en spökvist sammanträffa – Där skola även Tvenni, todiarvara. – Samtalet är viktigt allvar samt. – Patronens ansikte lågar av en edel vrede. – Kronolänsmannens ligger i allvar samma rymkor – Undantagandes någon gång kring munnen, som då Brakander vände ryggen till – Drager sig till ett tvetydigt leende, snarlikt ett av skadefröjd. – Patronen demonstrerar väldeliga, spottar ofta och svänger i handen en av sina mest älskade piskor. – Och du, nekarrikesbökvist, att nu bland folket förut är fördömda riktigt att jag frihat Johanna? – Fortfar Patronen, är det han med armarna i sidan, standade framför den tilltalade. – Kärar du? – svarade spökvist sagtmodigt. – Jag gjorde bara vad du var med om. – Du sa själv till mig, kärre spökvist, utbassonera till höger och vänster. – Du är en brändvinsadvokat. – Rött Brakander. – Du förivrar dig, min vän. – genmälde spökvist med leen resenderad ton. – Du förivrar dig verkligen. Låt om oss tala lugnt, bror Brakander. – Vilken klokmänniska kunde väl förmoda att du skulle få en kori på det hållet? – Bra förfan, ni vald med dina korgar. – skrek Patronen. – Du har förtjat dig att rätta gallfemor på mig. – Nå, kärar du ursäkta om jag mordet kori sårade ditt finkänsliga hjärta. Min mening var bara att säga att om du följer den plan vad de vi överenskommit, så kommer du utan svårighet till målet. Patronen tegen stund och marscherade några varv över golvet. Därefter kastade han sin stol, torkade sin panna med en röd sidernässtuk och sa något lugnare. – Ja, jag måste det. Mitt ansed om min hemkänsla krävat jag i avstår från min beslut. – Och det här till kommer bra spökvist att jag vågar knappast uttala vad jag menar. Du skulle skratta åt mig, finna mig löjlig. – Finna dig löjlig? Omöjligt bra kander. Dessutom vet jag vegen erfarenhet att varje hjärta har sina svagriter. Talar du fritt ut, min vän? – Men kan du tiga spökvist? – Min pålitlighet är beprövad, sa spökvist och klingade med Patronen. – Gått, jag vill då säga dig att jag verkligen är kär, ursyn i kär i Johannan. Folk må bedöma dig som en galenskap, men jag kan icke hjälpa. Patronen var färdiga att slå ned ögonen när han gjorde denna blyga bekännelse. – Ja, men så hjärtat är en besynnelig sak, sa spökvist filosofiskt. – Men hör på bra kander, när skickade du budet till masongen? – Svalgren gick dit för en timme sen. – Och hur är dags kunna vi solides hitvänta din rival? – Eftersepen, svarade bra kander. – Ja, har brått om, sa spökvist och så på sitt ur. – Många angelägna ärenden väntar på mig där hemma. – För tusan, ropade Patronen, hur ämna vill icke lämna mig? – Närvaro, er alldeles nödvändig spökvist. – Nåja, jag vill då stanna här, tyva gör man icke för en vän. – Och härmed drog spökvist ur fickan ett papper och frågade om ej vänem bra kander ville påtäckna sitt namn så som borgensman för ett lån, som länsmanen fanns en nödsagad upptaga för att betäcka ett hotande defisit vid redogörelsen för kronuppbörden. – Patronen sukkade, men insåg att han ej kunde neka. – Spökvist hade valt ögonblicket väl. – Han undertecknade således. – För att återkomma till ämnet, sa spökvist med ljusnat anledde. – Så har du vann ett spel, om du blått får din rival, den långa masungsträngen avläxnad. – Var först flickans föräldrar beträffad, så är det kända för att vara läsare-pack, endast läsare kunde avslå ett så lysande anbygg som ditt. – Bra kander, det fråga gubbevars föga efter jordisk lycka och jordiska egodelar. – Men det skulle väl falla dig till fot, vill jag hoppas, om du berövar dem deras stöd och hjälp. – Det är väl egentligen Svenstål som underhåller familjen, och på honom litar den också för framtiden. – Vad återangår flickan själv, så blir hon nog medjölig, när bara hennes käresta är borta. – Hon ska snart glömma honom, och med tacksamhet det är måt taga ett giftemålsambud. – Vargenom blir ett rikt och förnemt föruntimmer istället för en simpel piga. – Jag känner kvinnornabrikander, det älskar sällan mannen för hans egen skull, utan för hans samhällsställning, hans rikedomar, eller för annat glitter som lyser dem ögonen. – Efter en stund anmäldes Satsupén var färdig, samtalet fick efter måltiden en politisk inriktning. – En skål för de liberala tidningarnas undergång, sa Spökvist och höjde sitt glas. – Det är de liberala tidningarna som måste komma allt ordn till Sverige. – Tacka vilja, Ryssland! Därför står regeringarna att sätta munlås på pressen. – Här i landet vågar svåligen en länsman av aktingsvärdomtanke för sin familj driva sin tjänst som den bör drivas. – Det vill säga klåbönderna. Ty om också landshövdingen skulle se genom fingrarna med det, så kan det likväll hända att en liberalt tidning skrivar för tag ut i det och upprör himmel och jord. – Och så är man av med sin tjänst. – Nej, min kär ebrakander! – Liv i Ryssland! Däl är en hedelig länsman kunnast stå och sig bra. – Jag har just hört säga så att länsmännen i Finland må som päl i guld. – Och så är rövbönderna i Ryssland slavar. – Infölk, brakander. – Så borde det också vara här. – Både min masmästare i livvägen, skulle jag behöva krona så mycket för att taga flickan ifrån honom? – Du har rätt och förtänk, brakander. Hur anledes det vara om vi levde i Ryssland eller om ryssarna vore herrar i Sverige? – Tror du inte att dina utmärkta för tjänster, så som järnbruksidgare, människa och medborgare, då längesen varit erkända? – Ja, säkert. – Du hade i denna stund varit ryddare, båda St. George och Alexander Rövskynsorden. – Tror du det? – Ja, jag övertygade honom. – Nå, väl, sa brakander. Då drickade vi en unskål och den för Ryssland. – Nu gläntades på dörren och Svalgrins refysionomi uppenbarade sig för de båda självsfränderna. – Nå, dig patron! – sa tjänstehandeln. – Svän masmästare är här utanför. – Vi säger nån om på kontoret. – Slut skettekapitlet Patronen och Länsmannen läst av Lars Rolander.