 Kærminister, kærere i Jonsrådsformand, kær medarbejdere, studerende og gæster. I er det velkommen til farring af 77 års fødselsdagen. Abraham Lincoln sagde en gang til slut, er det jo ikke mængden af år i dit liv, der tæller, men mængden af liv i dine år. Vi her på Aarhus Universitet føler os faktisk stadig unge, trods de 77 år, men også meget erfarene. Vi er, synes vi selv, rigtig gode til at skabe liv, og faktisk krar vi aldrig haft et højere aktivitetsniveau, både ved angår forskning, undervisning og videndeforbildning til det danske samfund og til udlandet. Og det vil vi glæde os over på en dag som i dag. Men vi er jo ikke de eneste, der skaber liv på universiteterne. Det gør politikerne på Christiansborg også. Rigtig meget af det en dag. Og i dag er det rigtig gode til, og lige nu er der jo faktisk tre emner, som fylder universiteterens hverdage, og mange spalter i aviserne, og hvor indbyrdes meget gode driftelser. Det er dimensionering, det er fremdrætsreform, og det er besparelser. Og vi snakker om det hverdage, og vi drømmer om det andet. Det er tre store udfordringer, som på hver deres måde har grebet langt ind i universiteterens eget maskinerog. Jeg minder om, at danske universiteter faktisk var grundlæggende inde i, at der var et vist behov for dimensionering. Det må vi ikke glemme, det var vi. Vi var også inde i, at man ikke skal uddannelse til ledighed. Og ærlig talet, så var vi også klar over, at der hænder vejen i de glade ekspansionstider, måske var opstået uddannelse, der trængte til mindre eftersyn. Det samme galt jo i virkeligheden fremdrætsreformen, som bygget på en forudsætning, og et ønske om, at de studerende skulle bringes hurtigere igennem studiet. Også det ønske, delt vi faktisk på universiteterne. Vi delt også intentionen om, at de studerende skal være studerende på fuld tid. På universiteterne får man ikke en uddannelse. På universiteterne tager man en uddannelse, og man gør den færdig, så hurtig, som det er hensigt. Med begge reformer var vi sådan set enlig om, at der var et behov for at gøre noget. Og vi har da også driftet det, både med den nuværende og den tidligere regering. Og vi har forhandlet, og forhandlet, og vi har også bøjet os, synes jeg langt. Men i halen af begge forhandlingsforløb fulgte der en række stærkt biokratiske uhensiktsmæssigheder, der gjorde det mere svært, både for de studerende og foruniversiteterne, både at forstå disse reformer og at administrere dem. Og med to og uhensiktsmæssige administration følger ofte manglerne forståelse og manglerne opbakning, og det mener jeg sådan set var unødvendigt. Nu står vi over for en tredje og endnu større udfordring besparelser. De kom lidt hurtigt, minister. Det må man sige, men sådan er det jo med nye regeringer. Nærmest som en løn fra en klare himmel. Og det medfører selvfølgelig, som det jo gør, utrykket og utifredighed og så videre. Og det er jo nødvendigt at sige af besparelser naturligvis for konsekvenser. Nu vel? Vi har jo selvfølgelig forståelse for, at hvis hele den offentlige sektor skal spare to procent, det kan man have forskellige holdninger til, om man synes rigtigt eller ikke rigtigt, men skatten det, så har det jo også fortalere, at en af der vores sektor ikke skal gå ramt forbi. Så det er ikke sådan, at vi siger, at vi må aldrig nogensinde blive ramt af besparelser, fordi vi finer og beder en sygehuset og sociale institutioner og så videre. Det mener vi selvfølgelig ikke. Vi mener, at vi er en del af en samlet offentlig prioritering. Vi har aldrig været, og det gælder her som andre steder i mentilværelse, tilhængere af grønføstermetoder. Det er problematisk. Fælles fra alle de tre problemstillinger, jeg har nævnt her, er nemlig, at regeringen, synes jeg, skiftende regeringer, har unlat at prioritere. Det kræver i hvert fald, at universiteterne får samme frihed, som så mange andre offentlige institutioner har, nemlig til selv at bestemme, hvordan vi gør tingene. Og det har det knepet med. Derfor er mit budskab til dig, kære minister. Det er de samfundsmæssige overordnede mål. Det er at blive jeres. De store prioriteringer er at blive jeres via en del af det danske samfund. Resten er vores. Lad os nu forvandle den kampplads, der er opstået de sidste par år, til en forhandlingsplads, hvor brydekamp bliver udskiftet med samarbejde, og trusler bliver udskiftet med tillid. Lad os tale mål. Lad os tale rejtning. Lad os tale dimensioneringer, gerne det hele. Men lad nu universiteterne genovertage ledelsen og styringen af universiteterne. Lad os tale om governance, der vi brug for. Var det ikke det, der var meningen med reformen for 12-13 år siden? En rigtig godt sted at starte er, at fjerne en lang række af de bureaucratiske forhændringer. Mange af små, men en kælder også meget store, der uanset farven på de sidste regeringer, har lagt en tom dyne over det, som jo fra gamle dage har været vant til at være frihedens sted. Vi skal nok lavere minister, det skal vi. Også selvom vi ikke altid vil være enige om den ordentlig kurs. Vi er en del af samfundet, men lad os få mere ansvar. Någ om det, ikke flere suger gamle mænd. Det akademiske liv på campus fylder heldigvis langt mere, end det uansættsmæssig bygge og ti utifredighed og uenighed. Så misforstår mig ikke. Sådan er det. På denne store fæstdag for Aarhus Universitet, så fejrer vi først og fremst den daglige søen. Den farvelige debatt i studiegrupperne. Den kreative idé og glæden ved den nye opdagelse. Eller den store forskningsbevilling. Fordi de ting, der fylder vores universitet med liv, og de seneste år er jo ikke nogenlåntagelse. Vores forskere, både de etablerede og mange unge talenter, tager en stor og pænk del af de forskningsbevillinger, der er givet i 2015, og vi har i år indvidt rigtig mange banebrydende forskningsinfrastrukturer. Det har været et super godt år for Aarhus Universitet, og jeg synes, vi er igennem en række, svære omstillingsår, vi er parat til næste version. På samme tid bliver vores uddannelse mere og mere efterspurtet, og universitetet er jo ikke længere for de få privilegerede. Konkurrencen er blevet skærpet, julene drejer hurtigere, og den nye generation og unge har jo forstået budskabet om studietid og der er vervesrejdet uddannelser til. Også uden biokratiske tiltag, men lad os nu se. For den unge generation af teknologien er ikke kun en del af at være, men også en del af at lære. Katkismus er statet af Google, og notablocken er iPad. Det er vores ønske og ansvar, at universitetet skal sikre de unge nogle rammer, hvor de bedste fortsat kan undre og udfolde og udvikle sig, i stedet hvor de kan leve i vores bedste betydning. Det betyder jo blandt andet, at vi ikke længere bare kan gøre det samme, som vi altid har gjort. Det gamle klassiske universitet, som de fleste her er os herinde, kender det, viser tegn på ældelse, og det begynder at få det svære i sine undervisnings- og examensformer. Ikke kun i Danmark, men over hele verden, hvor et opbrud er under opseiling på de videregående uddannelser. De teknologiske muligheder baner vej for nye undervisningskonstellationer, og undervisningsmetoder, blandt andet online baseret kurser og forelesninger, det virtuelle universitet er en realitet. Det betyder, at med i dag kan sæde i Holsterbrug og få sit examensbevis fra Harvard, uden nogle senere har været der. Det er læringsgrund, hvor indtager og chatter med dansker, der snakker med kineser og amerikaner. Livet online er blevet, så Marshalmer Gluckeren forudsagte det tilbage fra 50 år siden. Der findes ingen fjernlæggende steder, men øjebliklige forbindelser er indtæd fjernet i tid og rum. Alt der nu, alt der her. Tendensen ses i øjeblikket tydeligst i USA, hvor en knupskydning af mange online- og uddannelses partnerskaber tager fart og presser de etablerede uddannelsesudbyder. Man frygter faktisk i USA, at udviklingen vil halvere antallet of Business Schools i USA inden år 2020, og sker en fjerdel, at de eksisterer nogle universiteter væk i løbet af den næste 15-20 år. Nuvældt, der er stor forskel på amerikanske og danske systemer, og jeg mener, der heller ikke, at det samme skræmmebildede gælder det danskeren ved at se dig og Business Schools, men der er udfordringer. Der kan være masser af fordel ved at benytte online læring. Det er fantastisk. Når det eksempelvis gælder efteruddannelser, supplerende uddannelser, masteruddannelser og så videre, der kan være masser af synergi og læring i at skabe arbejdsgrupper online på tværs af jorden. Men tendensen mener altså, at vi nødt til at udvikle os som universitet, og de rammer, som vi skaber for vores studierende. At finde en balance mellem det moderne universitet og det klassiske universitet, mellem teknologi og danselse. Det er en overbevisning, at det ene ikke udlukker dagene. Som et moderne universitet skal vi kunne skabe sammenhæng mellem undervisning og omverden, mellem studierende og den virkelighed, de agerer i. Derfor kommer vi ikke udenom at skulle tænke teknologi ind i den måde, vi planlægger vores byggeri på, og på den måde vi udvikler de sociale og faglige miljøer, både mødet mellem de studierende, og lige så virkelig mødet mellem studierende og underviser. Campusmiljøet spiller en væsentlig rolle fra vores studierendes faglige og sociale trivsel. Og derfor skal vi hele tiden have fokus på at udvikle de fysiske rammer, så de passer til studielivet aner 2015, 25 og 35. Og til den adfærd undervisningsform, der følger med. Men det er min påstand, at det ikke er alt, at teknologinverken kan eller skal afstatte. For livet på universitetet handler ikke kun om at uddannelse. Det handler også om at udvikle sig. Det handler om at blive menneske som intellectuelt. Det handler om at blive dannet. Her er den læring, der finder sted i det personlige møde mellem de studierende, og mellem de studierende og underviserne, det er det helt essentielle. Det er her læring for næring, det her viden for liv. På Tysk hedder Danense Bildung, og det er en rigtig godt ord, for det beskriver at Danense også handler om billede om forbillede. Og forbilleder har vi masser af her på dette her universitet. Her fik en ongelæne hav i øjnene op for de kolde atomer, og det senere gjorde han verdenskendt, og her er to næls med i Grønlandsen, og Jørgen Vig Knudstorp deres første skridt mod karrieren i toppen af danske vervsliv. Her forsker nogen af lands fremeste vidskabsmænd, og hvem ved, måske går rundt på campus nu, vores næste Nobelpristærer. Med et liv som studierende på Aarhus Universitet, bliver man en del af et akademisk fællesskab, der er knyttet til de omgivelser man færdes i, og den undervisning man får, og de venskaber man knytter her. Det er det, som jeg kalder alunneeffekten, og alunneeffekten har ingen udøbsstatut. Og det får man ikke, hvis man sidder bag et skrivebord i Bjernebro og får et examensbevis fra Beijing uden at komme i nærheden af verken et forlæsningslokale eller Alfreda Spart. Den dimension kan ingen teknologi nogensinde afstatte. Det er en bredte og unitertert rækkeforbindelse til at bygge broer med sin søjler og viden. Det er det, der gør vores studierende mere vær, end deres examensbevis. Mere vær, end det bevis, de har i hånden, når de træder en på arbejdsmarkedet. Det er universiteternes synlige aftryk for mennesket, og det skal vi leve op til. Den holdning delte Nitsche, der er allerede i 1853, når Danelse bliver automatik mister Danelse sin glød. Lad os poste til Danelsens glød. Lad mig slutte med en stor tak til Bjerne, til Aarhus ledelse, til samtlige medarbejder og vores mange skønne studierende for store resultater i det forløbende år. Tak for ordet, god årsfest, og velkommen til Bjerne.