 Em dic Rosè Rosés, nascuda a Barcelona, l'any 26. Per tant, ja he fet els 88, però entre l'escola i l'escoltisme que també hi vaig ingressar als 6 anys, doncs han sigut dues bases que m'han guiat sempre, m'han anat molt bé. Doncs els valors que ens van ensenyar van ser, bàsicament, estimar el país, estimar el que ens rodejava, primer, el més immediat, les sortides a l'exposició, perquè és clar, el nostre lloc desbarjo era l'exposició, i allà, jo recordo que ens vam fer conèixer molts arbres, anàvem a passejar i, quan tornàvem a l'escola, ens preguntaven aquella arbra que heu vist a la dreta, com s'ha deia, o així anàvem memoritzant, i talment com els arbres, doncs amb altres qüestions. A part dels valors d'ensenyament, doncs també ens ensenyaven que no només la base de la nostra formació era l'escola, sinó que, personalment, havíem de tenir un interès particular per créixer en la direcció que ens assembleix, cadascú pel seu gust o pels seves inclinacions, doncs més adequat. Això no a l'escola, ja no a l'escoltisme, sobretot en la natura, la natura del país, i a base d'excursions, doncs anar coneixent la terra. El 36 van organitzar unes colònies, però de seguides de tot un mes, a Calafell, i jo hi vaig anar, era de colònies quan va escletar la guerra, el 18 de juliol. Nosaltres estàvem passejant per la platja, i el que ens feia de monitor va sentir uns trets, bueno, vam sentir tots uns espatecs, no sabíem quina entrets, esclar, i ens va anar autoritariament, doncs, que ens ageguessin tots a terra. Ens vam ageure i diu que es veu que s'ha escapat un gos i intenten matar-lo perquè no faci mal, i vam estar ja estirats una estona, fins que ens va fer xacar i vam anar cap a la colònia. Després, a l'endemà, l'endemà passat, ja s'havien organitzat la unitat uns trets, perquè ens vinguessin a buscar els pares. Al principi la guerra, doncs, semblava una cosa que havia passat, un esdeveniment estrany fora de l'un normal, però no hi havia cap conseqüència immediata, però no va trigar gaire que ja vam començar a fer entrenaments per si hi havia bombardeig, i després van haver els primers bombardejos per mar, que llavors ens refugiavem a plantes baixes o soterranis o principals, perquè a l'escola, la mestra que em tocava a mi, vivia davant mateix de l'escola en un principal, i els primers bombardejos de mar ens anàvem a refugiar tota la classe a casa d'ella, perquè com que els rebusos anaven a l'operbòlic era orinxental, era més difícil que tu, que és, però quan vam començar a ser per aire, llavors ja això ja no va valdre, vam començar a fer refugis, exacte, al principi ens refugiavem al metro com podíem, on es quedava a casa, a vegades a sota el llit, una tonteria, però ens semblava que el metalàs ens protegiria, coses així. Quan la cosa es va intensificar més, al març del 38, que ja va ser cada 3 hores que venien a comportar ja, aleshores els pares van decidir, ells treballaven esclar, i van decidir el meu germà i jo, agafar els metalassos, i anaven a viure al metro, el metro no funcionava, evidentment, i vam estar, no sé, dies dormint al metro, els pares venien de treballar, ens portaven al dinar, i dormíem allà, i feien vida allà, jugàvem, i eren altres nens que hi havia, i feien el que podíem. A causa d'aquesta situació tan continua de bombardets, els pares van decidir anar a fora, i vam anar a mullet als cosins, que era una cosina de la meva edat, una de petita de 3 anys, el meu germà i jo, vam anar a mullet amb una casa de lloguer, i vam estar allà en aquests temps, ja que els bombardejos eren gans seguits. Passàvem ja gana, ja teníem moltes limitacions, i bé, doncs jo recordo que la iaia que ens cuidaven els avis, i l'àvia coneixia plantes silvestres i coses així, i jo recordo que anava a buscar una mena de cartes, uns cartots, ell em deia cartots i jo no sé si és això o què, i agafava les penques, i treia els fils, i bé, les fregia, no sé què feien, les cuinava, i ens les donava per menjar, i bé, i coses així, els pares venien els caps de setmana, i anien i ens portaven el que estava al seu abast. Pagesa vegades havia anat a buscar patates o coses així, a canvi de que el pare sacrificava la tarjeta del seu tabac o el que sigui, i ho canviaven del tabac per patates i coses així. La meva mare eren 3 germanes, on ja havia mort, i de les 3 germanes, la petita, estava casada amb Víctor Coquirella, que eren cosins, a més a més, i Víctor Coquirella era un metge que aquí havia agafat una acreditació, i que en el temps de la guerra el va mobilitzar, i li van donar un grau. Jo pensava que era capità, però després no sé qui em va comentar que no, que era un altre, però no recordo quin grau tenia. El cas és que, com a metge, el van fer responsables d'expadicions de nens que enviaven a fora per salvar-los de la guerra. I aleshores va preguntar a casa, a casa meva i a tots els familiars, si hi havia algú que... Bé, jo, quan ho vaig sentir, poder marxar de tot aquell infern, em va semblar una meravella, i anar-me'n amb la tieta, que era molt joven, era i... i me l'estimava molt, doncs era la germana de la mare, doncs també m'atreia molt. I no m'ho vaig pensar gaire, em vaig dir als pares que jo hi aniria amb il·lusió. A l'ongla ja havia portat altres expedicions a l'Eurs, em sembla que dues, i aquesta era la tercera, i aleshores en la tercera expedició, doncs els pares m'hi van apuntar, perquè jo tenia també aquesta voluntat, i amb molta il·lusió em vaig marxar amb ells. Era una expedició, doncs, si no recordo malament, no arribàvem a 300, molts foresters, que ja eren nens que estaven refugiats aquí, d'estúries i vascos, etcètera, i de catalans, doncs, també. I aleshores d'un palauet que encara existeix a la Diagonal, que em sembla que era alguna cosa de sanitat, d'aquest palauet van sortir els autocars, que vam anar fins a Portbou, a Portbou amb tren, fins a París, a París vam canviar de tren, i fins a l'Abra, i a l'Abra ja ens esperava un vaixell soviètic, on vam embarcar. En l'Espedició, el familiar també anava a una cosina de la meva edat, que venia de la part de l'oncla, que era Valencià, de Valencià. I la cosineta, la tieta, l'oncla i jo. L'oncla, quan vam arribar allà, evidentment, va tornar cap aquí, perquè tenia una altra expedició ja preparada. Però quan va arribar a Figueres es va sabentar que Franco havia pres Barcelona. I llavors va llançar maletes i va a Camas Ajudeuma, va recollar cap a França, d'on, si nosaltres això no ho sabíem, amb el tema es va poder marxar cap a Mèxic. Pel camí haig d'explicar un fet que va passar, que crec que és important, que el passar pel canal de Quíl, a la part d'Alemanya, evidentment, nazi, i hi havia tot de banderes amb l'esbàstica, aquelles banderes allargades amb la rodona blanca i la creu esbàstica negra. I això, com que tota la canalla que anava amb el vaixell ho teníem molt present, doncs els més grandets van sortir a fora, perquè en aquell moment potser era ma baixa, en els menjadors no me'n recordo, sí que vam anar tots a fora i vam començar a protestar i a cridar i no sé què. I vam venir els responsables i ens vam fer baixar, i que allò podia crear un problema internacional, no sé què, van, i la cosa va acabar aquí, però sí que de part de la canalla hi va haver una reacció. Vam arribar els 5 o 6 de desembre, a l'Eningrad, que per cert era el dia de la Constitució a la Unió Soviètica, i que en el port hi havia tot de focus il·luminant-ho tot, i bé, focs artificials i no sé què, i és que celebraven la Constitució. Cosa que em passen les pel·lícules ens vam pensar que ens donaven una benvinguda, doncs molt exagerada, però tot i així una canalla amb nens de la nostra edat vam venir amb banderoles i ens vam donar la benvinguda. De seguida ens vam portar a un hotel, que ens va semblar per les hores de tot luxe, i ens vam tenir allà la quarantena, que em deien, o sigui que havíem de passar 40 dies perquè si portàvem alguna malaltia infecciosa o el que fos, eren mesures que llavors es prenien per casos així. Aquests 40 dies els vam passar en aquest hotel, molt ben atèsos, moltes mesures higiéniques, i el primer que vam fer doncs és posar-nos en dues fileres, nens i nenes, i portar-nos a les dutxes. A Beningrat ens vam començar a ensenyar ja el Fabet Cirílic, per exemple. Jo recordo alguna petita cançó, algun petit vers que ens vam ensenyar, i aquí al cap de 40 dies ens vam distribuir per les diferents colònies que hi havia de nens espanyols, que hi havia a l'URS. Nosaltres ens va tocar a la número 1, que era a Pravda, l'estació de trenes d'Eia Pravda, i per això li deien la colònia de Pravda. En aquesta colònia hi havia uns 800 nens espanyols, la majoria bascos i historiants, i aquí vam anar a parar aquesta cosina de València, la petitona dels tiets, la meva tieta i jo, i l'Onclaia havia marxat un altre cop cap aquí, havia vingut cap aquí. Vam tenir una vida molt disciplinada, molt controlada, molt sota horari contínuo, però també relaxant per quan activitats extrascolars que teníem moltes activitats, a l'estiu també teníem moltes activitats, dues vegades vaig anar a crimer de vacances, per exemple, però quan es van acabar aquests dos anys i va venir la Segona Guerra Mundial, també tota aquesta ordre, aquest ordre, es va perdre, i de seguida, com que els nazis van avançar tan ràpidament, ens van treure d'estàvem uns 10.000 km de Moscou, ens van fer marxar de seguida, amb el volgavall, amb vaixell, i vam anar a parar amb una república que llavors existia, que es deia Autònoma dels Alemanys del Volga, i ens vam portar amb un petit poblat que es deia Cucus, on els habitants havien marxat precipitadament, i després ens vam assabentar que eren Alemanys, tota aquesta república eren Alemanys, que a l'època del segle XVIII, em sembla, va ser la Serina, que era la Catarina, els va donar permís per viure allà, com a colons, i mantenir la seva llenca, els seus costums, i eren, estaven tots acropats aquí. Aleshores, esclar, al invadir els nazis, la URSS, aquests alemanys corrien d'un perill i era perillós per molts sentits, i aleshores el govern de seguida els va enviar més endins, i a nosaltres ens van posar allà. Aquí, des de seguida, ens van donar moltes responsabilitats. El que no he explicat és que en el vaixell, mentre ja anàvem molt gavall, que ens van amatrallar una vegada els nazis sense encertar-ho, afortunadament, a molts, que ja eren pioners, dintre de la qüestió de polititzar la gent que tenien allà, doncs a mi jo ja era pionera, que és el primer estatge, i després, en el vaixell, els que teníem adat, ens van dir... que eren uns quants, no molts, però uns quants, ens van dir que la guerra exigeix col·laboració i responsabilitats. Per tant, sense protocols ni previs el que es feia, quan havies de fer un jurament, estudiar unes coses, ens van anomenar com somols, que era el segon estat i polític, que era que vol dir jove, comunista, i per tenir més responsabilitats i ajudar a la causa de la guerra. Just desembarcar a Cúcos, van dir els comsomols, els que ja ens havien anomenat comsomols, ens van donar càrrecs, aquella havia d'anar a buscar totes les gallines que havien deixat d'esanar, vam comprovar que els alemans que vivien allà, havien marxat precipitadament, perquè vam trobar taules parades, menjars a mig fer, coses que es veia que havien a la Viram, per exemple, que els deixés d'anar pel carrer, i a mi de seguida m'han dit, tu aniràs a Munyer Vacas. No ho havia fet mai, però no sé, la responsabilitat, la guerra, o el que fos, doncs me'n vaig sortir, sí, sí, m'havien llet cada dia. Cadascú tenia una missió i la complien perquè era el que tocava. La guerra ja es va ser molt dura d'inici, no hi havia combustible per les estufes ni res, de gana a tota la que voleu, misèries, ja vam començar a passar gana, a passar fred, agafar malalties, van morir companys, i bé, les responsabilitats que teníem aquestes doncs les exercíem com podíem, però també hi havia moments que defallíem i que ens faltaven forces. Recordo fins i tot que un dia, en una classe d'història, una alumna es va xocar i va preguntar a la professora això abans de la guerra ja, abans de la Segona Guerra Mundial. Va preguntar a la professora que era russa, però sabia el castellà, perquè les classes els feien mestres espanyols. I per exemple, a la d'història, ens a la feia una russa que sabia castellà. I aquesta alumna es va xocar i li va dir a la professora, li va preguntar i per què sempre guanyen els russos. Esclar, era una pregunta innocent, però que la nana li va semblar que ho havia de preguntar i la professora li va contestar. Perquè a la història hem d'explicar les coses maques, però també n'hi ha de dolentes, també hi ha batalles que expliquem, que vam perdre, etcètera. Va sortir de... Esclar, la cosa sempre... No deixava de ser una dictadura, no? I sempre anava enfocada políticament, de cara a la qüestió comunista i del règim, evidentment. A causa de la guerra de vacuacions a maig patidugues, primer aquesta de Cucos i després de Cucos, vaig anar a l'Orusbekistan on havia anat a tapar a la tieta. Amb el cosinet que havia... l'any 39, el setembre em va néixer, vaig tenir un cosinet nou. I sort d'ell, perquè la meva cosinet de 3 anys, que llavors ja en tenia 4, desgraciadament va morir per una facció als ronyons. I aquí el clima ja era benigna, una cultura completament diferent, musulmans, vestits molt diferents, les dones, les grans anaven en parciana, i les joves amb aquelles trenetes petites, que posteriorment han arribat aquí com a moda, i feia molta calor l'estiu, i allà també passàvem gana, passàvem malalties i misèries, però ens vam anar adaptant. Aquí vaig començar a treballar, vaig deixar els estudis, i vaig treballar en un taller fent traus de soldat, els capots de militars, i després vaig treballar, van posar finalment menjador només pels espanyols, on exclusivament feien farinetes, i la meva feina era remenar calderes, perquè no s'enganxessin les farinetes i repartir les eleccions en els espanyols que venien a recollir-ho. I d'aquí ja, la guerra ja anava millorant, i ens van evacuar cap al nord de Crimer. A nord de Crimer, de seguida, també era un clima, un altre cop continental, o sigui rigorós a l'hivern, i ens van evacuar l'estiu, també amb un viatge llarguíssim, amb tren, que no sé quant va durar molt temps, i em van designar com a feina fer de pagès. Era un culhòs, era una granja col·lectivitzada, i amb un grup de 7 o 8 dones russes, elles fermes i altes, doncs em vaig anar al camp a fer de pagès. Per exemple, hi havia coses de les primers que vaig fer, que era fer muntar un paller amb una forca, una cosa que esclar no havia fet mai, però jo no en sortia com podia, i de seguida les russes m'ajudaven i deien, tu fes això o fes allò, nosaltres que en sabem més, no en diuen que podien més, sinó que en sabem més, doncs tu farem per tu, i així em van ajudar molt tota l'estona. Aquí va ser on vaig viure el dia més feliç de la meva vida en aquell país, el 9 de maig del 45, que van anunciar la capitulació dels nazis i l'acabament de la guerra. Això era esclar el maig, i de seguida que vaig poder, vaig sol·licitar de tornar a ingressar a la colònia per poder continuar els estudis, perquè jo aquests dos anys els havia perdut, jo ja anava a l'escola russa, i al cap de poc em vaig assegurar que el tiet que havia aconseguit anar a Mèxic ens havia reclamat. Hi ha moltes anècdotes per aconseguir els papers, per aconseguir-ho tot, va costar una mica, finalment, al cap d'un any. Per exemple, hi va haver també un dia que érem al buscador, reclam papers a l'ambaixada de Mèxic, doncs vam anar al Bolsoi, el Bolsoi Teatre, i vam demanar si que ens endàvem del país i que aquesta cuina meva i jo, i que ens feia molta il·lusió abans de la maixada, poder anar al teatre a veure'ls, si més no. I ens van reglar unes invitacions i vam poder anar a veure un ballet molt bonic. Quan era crimea, fent de pegesa, em van cridar a Simfòlpol del partit soviètic, evidentment, i em van citar per una data i que no hi podia faltar. Vaig ser puntual, com sempre, i em van dir que, com a consumol, havia fallat dos anys i que no sabien res de mi i que què havia fet, que en les llocs on havia estat no m'havia anat a presentar i que pensava fer, que si tenia pensat de continuar que tornés i que si renunciava, doncs que no calia que tornés. El camí de tornada a casa des de Simfòlpol, a Nicolajevka, que era el coljós on estàvem, doncs vaig anar pensant i romiant i vaig decidir que renunciava, que no em venia de gust tornar a veure aquelles dues cares, d'aquelles dues persones que m'havien atès, i vaig renunciar. Aquí es va acabar la meva carrera política en aquell país. Dificultats, ja dic, moltes peges, però per altra part velocitat, perquè just acabada la guerra, en mitjany anem a aconseguir arreglar papers i el 25 de maig del 46 sortíem amb el vídeo comercial. Des de Moscou, la comissió comercial era una aviació sense seients, amb mercaderies. Fins aquí ven canviar d'avió amb les mateixes condicions comercial, i vam arribar a Odessa. A Odessa vam haver-hi d'estar uns dies, perquè el vaixell encara no estava a punt, i a Odessa m'hi vaig sentir molt bé, anàvem a la cosina, anàvem amb la cosina i el cosinet que havien escut allà. A la meva tieta no la van deixar venir, perquè el visat era pels Estats Units, i amb ella, com a dona d'un comunista, perquè és clar, l'uncle n'hi era, no la van deixar, era l'època del McCarty, que era la caseira de bruixes i tot això, no la van deixar passar per a Estats Units, no la van donar el visat, i ella va venir més tard, des de Stockholm, fins a Veracruz, al Vau Directe. Vam enmarcar, amb un vaixell petit i tronat, que també ens va portar bastants disgustos, i en passar per Gibraltar, va ser el punt de viatge on el meu cosinet que havia sentit a parlar d'Espanya, evidentment, que la parella era com un miracle d'Espanya, doncs el vam perdre de vista, no sabíem on es havia ficat, i el salpà, el vaixell, al finalment el vam trobar amb un racó molt amagadet, i plorant que ell no volia anar a Espanya, que volia a Espanya, i que no sé què li deuria semblar a Espanya amb ell, suposo que li deuria semblar una casa de joguines o alguna cosa així. Vam portar a través de l'Atlàntic que vam haver d'estar per sol·licitud del capità del vaixell, i tota la teva pol·lació, tots els viatges que hi anàvem, havíem de vigilar el mar fent torns, perquè encara hi havia moltes mines a la deriva, de quan de la guerra, i bé, era un altre perill que vam superar. El desembarcament va ser Baltimore. El dia de la... com era lògic, el dia de la independència dels Estats Units, el dia 4 de juliol. No vam desembarcar el mateix dia, vam desembarcar a l'endemà perquè era festa, i ja des del port ja vam veure i ens va culpir aquella quantitat de negres que no havíem vist mai negres nosaltres. Les hores aquí a Baltimore, quan vam desembarcar, no cal dir que tot aquelles anuncis, aquella lluminositat, els neons que no havíem vist mai, el plàstic, aquella hora es deia Plexiglas, que tot era plàstic i lluent, i llampant, i era l'estiu, i els negres suaven, tothom suava, era una cosa que ens va... ens va culpir molt com a novetat, i a més a més, en certa manera, ens va ferir. Després de la vida austera que es portava a la Unió Soviètica, que els anuncis no eren lluminosos, i només eren polítics, no hi havia cap mena de publicitat, doncs tot allò ens va semblar un disbarat, una cosa exageradíssima. De Baltimore, amb tren vam anar fins a Nova York, tot això estava organitzat, i ens van acollir famílies, suposo que prou comunistes, més o menys, o prou sucos rots, no ho sé si era creu roja, i vam estar amb el meu cosinet, la cosina jove, vam anar amb una família, que es deien Cardona, per cert, no eren catalans, però d'origencia, i bé, ens portaven a molts llocs, a veure Nova York, ens van portar la platja, ens van portar a veure museus, ens van portar la festa de Covedonga, on va ballar la Carmen Amaya, per exemple, recordo, el privilegi, i el cap de... gairebé un mes, vam estar molts dies per allà donant voltes, per altra part, a més, ens assembleva una mica, que ens exibien, no ho sé, ens... Però bé, llavors, amb cotxe a AutoCars, ens van portar... fins a la frontera, a l'Aredo, allà Sant Antonio, a Mèxic m'esperava un cosit, també llunyà, desconegut, que jo no coneixia, i diu, l'oncle va dir-li, tu et poses al costat de la tequilla, i et vindrà a buscar un jove, i jo, quan vaig arribar allà, em vaig posar els altres, de seguida els esperaven a tots, els esperaven familiars, la única que no tenia familiars, en aquell moment. I aquell cosit, al cap d'un moment, va venir, va veure allà a la tequilla, doncs va venir, i llavors va es posar a plorar desesperadament, va sortir tota l'emoció retinguda, i bé, al cap d'un d'hores, ja va arribar el meu oncle amb la cosina, etcètera, i tot es va normalitzar. I al cap d'un parell de mesos així, va arribar la tieta Vera Cruz, la vam anar a esperar, i l'anecdota és que el meu cosinet, quan va veure sa mare, va dir, mamà, però eres tu, perquè la meva tieta s'havia equipat amb roba, diguéssim, europea, moderna, i doncs el nano no la reconeixia. A Mèxic vam també fer excursions, anar al oncle a la meva cosina, i a mi ens va fer anar amb una acadèmia, perquè ens preveixin per si, per les idees que tenia ell, que les no ho sabíem encara. Ens va fer anar amb una acadèmia a prendre mecanografia i t'equigrafia, ens va prohibir sortir de nit, aquí vam viure gairebé un any, i al cap d'un any l'oncle ens va reclar papers, evidentment falsos, perquè no constaven que havíem viscut a l'ús, i al 47 vam poder marxar. A Mèxic i arribar aquí, vam marxar de Mèxic amb avió, fins a Nova York, a Nova York ens esperava també un vaixell, el City of Lisbon, on vam embarcar, i vam desembarcar el mes de març del 47 a Vigo. M'esperava la mare i el germà, i sense durar-me'n vaig tornar a parlar català amb ells, que no havia tornat a parlar més. De seguida em van explicar que el pare no havia anat, perquè el pare havia estat empresonat, i llavors, a més a més, es necessitava un document especial per viatjar pel país, no es podia viatjar per Espanya si no tenies el sol conduit, i el pare ja no es va ni atrevia a demanar-lo, perquè com que havia estat detingut, doncs estava fitxat, i segur que no l'havien donat. La primera impressió també va ser de Tristó, a Barcelona, va ser d'enconyiment, de canvis molt radicals, de no comunicació. Jo em vaig sentir de seguida incomunicada, només podia expressar sentiments d'estimació, abraçar, plorar quan calia, però explicar les meves vivències, o saber les vivències de la meva família, d'això res, d'això res. Per això és que jo, la mare fa 12 anys que es morta, va morir a 101 anys, que va viure molt, i fa uns 12 anys que explico la meva vida. Doncs perquè jo tenia una mena de respecte, una mena de sentiment, que com que la mare no em deixava explicar les meves coses, doncs a mi em semblava que per respecte amb ella no ho havia d'explicar, a part de que m'agradonés o no que l'ambient era aquest. O sigui, quan vaig a les escoles i parlo amb els joves i la Canalla, que a vegades també són de primària, doncs explico que per mi el meu punt de vista és que el franquisme va saber, suposo que igual que l'estalinisme, igual que qualsevol dictadura, saber imposar la por. Amb la por, doncs, domines, domines tot. I la por va fer que jo no em comuniqués amb els pares i que la gent no es comuniqués entre sí. No hi havia comunicació. No podies fer el que volies, tampoc. I jo, per exemple, recordava que a casa, que per exemple dels meus pares no anaven a missa, no eren gent d'església ni res, els pares eren d'esquerra republicana. Venia aquí a veure, per exemple, familiars, que jo sabia que anaven a missa i veur-los amb una medalla o una creu penjada al coll, doncs em semblava un contresentit, una cosa que no... Això era un detall, però és que, com aquest, n'hi havia molts. No de físic, sinó, més que res, de grals, que veies que tothom havia canviat de pare. Jo crec que és important no només perquè... O sigui, la meva vida no els servirà per cap... Jo tinc l'opinió que no els servirà, d'exemple, per cap cosa pràctica d'ells, perquè els vivències d'un altre no serveixen fins que tu no ho vius, no és així. Però sí que potser pot donar una mica de base que aquesta escala que els joves han de pujar durant la vida, doncs que els doni una mica de llum per pujar-la en una direcció més assenyada, més pensant en la seva formació, no només en el que els ensenya a l'escola, sinó en el que ensenya la vida, que és molt important. Jo cada any assisteixo que el 9 de maig, aquí el davant del Parlament, que hi ha el monument dels voluntaris, una trobada que es fa de gent que cada vegada són menys, i aquest any per cert no hi ha hagut joves, cada any hi havia un grup que alguna escola aportava i aquest any no ha vingut cap jove, i se celebra escum memora, es recorda l'acabament de la Segona Guerra Mundial.