 12. lukuu ensimmäinen osa, 17. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roody, 17. Alexis Givi, 12. lukuu ensimmäinen osa. Käsätuli ja työvainiolla alkoi. Veljekset milloin kyntelivät ja ajestelivät peltoansa, milloin raivasivat niittua korvessa ja milloin taasen rakentelivat uutta omettaansa kumisavalle aholle. Vaikeaksi tuntui heille alussa tämä raatamisen järjestys, mutta pakottaen luontoansa taisivat he viimein täyttää kaikki arkiopäivät aamusta yltaan. Ja niin valmistui heidän omettaansa, heidän peltoansa muuttui hienoksi mullaksi ja yhä avarammaksi laajeni korvessa uusi niittu. Makasi heidän edesseen uhkea luhta niittu, monikantoisena, mättäällisenä, mutta heinä tuottavana. Tuli tuosta kylvön aika, silloin myyvät veljekset lohon metsästänsä taas ja ostivat senhinnolla rukiita. Ja kylvi tuomas impivaaran uuden pellon, kolme tynneriä ruistahan kylvi sen pölyäviin sarkoihin. Siitä kohosi pian teräinen oras ja viherjöitsi muhkiana syyskuun raikkaissa tuulissa. Mutta koivu kellastui, purppura hameessansa seisoi haapa ja illan kosteat sumut peittivät väikkyvään kohtuunsa luhta niitun. Oli syksy taasen ja veljekset eivät unostaneet talven tarpeita, olivat he myös toimittaneet omettaansa kolme mullikkaa ja yhden nuoren jukuri-pään sonnin. Ja loppui työ ja raataminen ulkona, jossa kaikki jolle pääsi kinosten alla, mutta pirtissä jo alkoi Askerre toinen, Askerre aapiskirjan kanssa tuolla pöydän ääressä. Ahkerasti harjoittelivat veljekset lukua taas ja heidän taitonsa karttui paikka vähitellen. Lukivat he jo kelpo lailla sisältä ja kävivät nyt puuhaan oppiaksensa ulkoa apiaisen kappaleita. Jämäten ja höristen joka nurkassa nyt pyrittiin kohden kukkoa, sinne ehtivät he myös viimein toinen toisensa jäljessä. Ensimmäisenä Lauri, sitten Aapo ja Simeoni ja vihdoempa Tuomaskin, mutta kaukana heistä vielä työskentelivät Juhaani ja Timo. Lopultahan pääsi myös Timoakin toivottuun satamaan, koska Juhaani vielä uskon tunnuksessa hikoili, huokaili ja kiukkuisena puhkaili. Leikkeli pä hänen södäntänsä, että hän oli viimeinen mies, mutta ei hän auttanut tuossa muiden armo, vaan ainoasti oma ahkeruus ja työ. Sisältä luki hän ehkä selvemmin ja nopeammin kuin Timo, mutta voittiba Timo hänen taasen ulkoa oppimisessa. Mutta ne, joilla aapiskirja jo oli muistossa, päätivät nyt muutaman päivän jouten elää, katsoen iloisesti taakseen läpi päästyyn puuhaan ja vaivaan. Pyssy kädessä he hiihtelivät ympäri metsia ja kaatoi heidän luotinsa valkea turkkisen jäniksen lumisen näreen alla. Kaatoi koiras metson, joka kylmästä kömpelynä, höyhenet pörrössä, istui kuusen partaisella oksalla synkeän korven ja jyllisevän nummen rajalla. Mutta pyrtessä istui Juani, istui ihan paita silläan, puserellen pöydän päässä Higieä aapiskirjakedessä. Kovin äkeänä ja tukkansa repien hän hieroskeli jykevä lehtistä kirjansa. Tapahtuipä tuossa usein, että hän vihoistansa hammasta burren, melkein kyynelleitä vuodattaen, äkisti rynkasi rahilta ylös, tempasi havutukin nurkasta kourinsa, nosti sen korkeuteen ja paiskasi tuimasti maahan taas. Ja silloin pyrtti Jumahti ja keikahti miehen lyhykäinen paita. Niin hän tuolloin tällöin iski kündensa tukkiin, sillä suurella puuhalla juurtui apiainen miehen aivoon. Mutta istuipä hän taasen pöydännakaulla kertomaan vaikeata kappaletta. Ja viimeimpä tullessa kevään oli hänkin oppinut kirjansa kannesta kanteen ja ylpeästi katsahtain painoihin sen umpeen. Kinokset sulivat, virtasivat veteenä alas niitulle ja niitulta zombiossuohon. Ja kävivät nyt veljekset rakentamaan riichtänsä, perustivat sen kappaleen matkanpäähen pirtistä tuonne ahon tasaisimalle Tanterelle. Ja kauas kaikui taasen kirvesten paukkina ja nurkkanujen jöske. Ja koska aurinko korkeimmallaan kiiriskeli ylitaivaan, koska metsät ja niitut viherjoitsivät ja ruistekiterää, silloin seisoi valmiina impivaaran riihi. Ihanassa kesävaateissansa nähtiin luonto Tuoksuen heilimöitsipelto ja parasta toivoivat impivaaran miehet. Mutta kerranpä tuuli äkisti viskautui pohjoseen, sieltä liehtoi hän tuimasti pitkän suviisen päivän ja saattoi ilman viileäksi, koleaksi. Väsymättähän liehtoi, kunnes viimein illan tullessa hän vaikeni ja vaipui lepoon. Kuin hauta oli äänetön ja kylmä tämä yö, ja Pellon povella makasi harmaa halla kuin tukehuttava paina ja nuoren immen kukoistavalla povella. Ja seuraavana aamuna katseli aurinko murheisella silmälle yöntekoja, hyrteistä jäätynyttä laihopeltoa, astuivat myös veljäkset varhain pirtistensa ulos, huomasivat kamostuen hallan hävitystyön ja synkeäksi kävi heidän mielensä. Kahden kolmen päivän päästä näkivät he tuon ennen mehevän laihon, valkeana kuihtuneena edessänsä. Juhani, niin meni toivomme, kultainen niitto me meni, olki on jäljellä, mutta tähkäpää keikkuu siinä kuivana, ilman ydintä ja voimaa, niin pojaat temmattiin meiltä tulevan vuoden suurus. Tuomas, kovaa esku varsinkin, koska muistelemme kuinka tiukka täällä jo on metsien otus, niinhän kuin ilvekset me samosimme menneenä syksynä salot tuhansiin ristiin ja saimme tuskin talveksemme ravinnon. Juhani, mikä on siis tehtävänä? Emmehän vielä juuri näin heitä peltoamme, jonka me hiellä ja vaivalla valmistimme ahon jäykästä kamarasta. Tuomas, sitä emme tee, vaan syksyllä kylvämme peltoimme taas, tietäen, että vaihtelei täällä hallaiset ja hallattomat vuodet ja että päältä iskein hallattomia löytyy kuitenkin enemmin kuin noita kirottuja hyrrepartaisia. Aapo, uskompahallan käyvän tervehtimään meitä ehkä jokaisena kesänä, niin kauan kuin Sompiusuo tuolla alhaalla on sammakkojen ja karpaloin kotona. Niinpä kaiketi, sen tähden, jos mielimme tästä lähin säilytelle peltoamme hallalta, niin kuivatkaamme suo, johtakaamme vesiä kosteus sen pohjasta pois, raivaten ja kaivellen siihen ojia. Ja siinäpä taasen lyöme kaksi yhdellä iskulla, yhtä aikaa poistamme, peloistamme hallan ja teemme itsellemme uutta niittua. Tuomas, sen lulakseni katsoimme parhaaksi kaikki, niin on meidän tehtävä, jos tahdomme tänne sydän maahan rakentaa itsellemme talolla. Lapiot ja kirveet olaalla läksivät he eränä päivänä alas suohan sitä raivaamaan ja ojittamaan, kaivoivat he ensin valtaojan, suoran ja syvään ja siihen johdattivat pienempiä molemmilta puolilta ja korkeita harjuja sammaleista mudasta ja saveista nousi pian ojainpartaille. Kasvoi siinä kuhtuvia matalia koivuja, ne kaadettiin ja kannettiin kasoihin seuraavana kesänä poltettaviksi ja uutta niittua karttui impivaaran taloon. Niin he työskentelivät monta raskasta päivää varhaisesta aamusta myöhäiseen iltaan ja ojitettuna nähtiin lopulta suurin osa kolkkoa sompiosuota, jonka pinta nyt rupeesi päivä päivältä käymään aina kuivemaksi. Mutta kylvoaika oli tullut ja taasen kylvi tuomaspellon ja pian kohosimaasta oras. Talvensa viettivät veljekset samoin kuin menneen, lukua harjoitellen ja olipa viimein vähän katkesmus tarttunut heidän muistoonsa, mutta eivät pysäyneet vielä Eero, Lauria ja Aapo, vaan jatkoivat lukuansa yhä eteenpäin kohden katkesmuksen loppua. Nälkäisellä vatsalla istuivat he monta päivää kirjansa ääressä, sillä huonosti oli otuskarttunut mennenä syksynä ja lyhyempi kuin ennen oli ollut heidän aikansa pyyntiin. He kyllä retkeilivät metsissä nytkin hihdellen ympäri, mutta tiukka oli heidän vaivansa palkka. Tulipa viimein miherjoitsevä kesä ja reheänä kasvoi ruis impivaaran pellolla, mutta kerran taasen tuuli äkisti pohjoseen kääntyi, sieltä liehtoi hän tuimasti pitkän kesäpäivän, kunnes hän illan tullessa vaiken ja vaipui lepoon. Kuin hauta niin äänetön ja kylmä oli yö, ja pellon povella makasi harmaa halla, hengittäin kuolua kylmää. Varhain seuraavana aamuna astuivat veljekset pirtistänsä ulos ja katselivat kauhistuen hävitystä vainjolla, ja valkeana lakastuneena kajaasti pian äsken viherjoitseva lajho. Tuumiskelivat miehet mitään nyt tehdä, ja mihin keino on ryhtyä, ja harkitsivat varhaaksi raivaten ja kaivellen perin pohjin kuivata sompiosuo, josta he tiesivät hallan nousevan heidän pellollensa. Niin he päättivät ja myyräällivät ja kaivellivät sumuisessa suossa, kuluessa kuuman kesän, nähden usein mieltä synkistävään älkää, oli silloin työpäivä raskas, väsyyneenä käyskelivät he kotiansa vasta auringon laskiessa, ja tuskan ja vaivan musta juonne ympäröitsi vai sun miehen huulet. Mutta syksyn tullessa oli suo jo reunasta reunaan ojassa, ja kuivaksi nurmeksi muuttunut sen kamara, ja oli siinä veljeksillä uusi oivallinen niittu, lake ja sompion niittu. Taasen pelto kylvettiin, ja kuokittu oli uusia sargojakin ahosta kesäkylvää varten tulevaksi kevääksi. Mutta metsäotuksen karttumista oli kovin hämmentänyt mennen kevään kylmyys, ja vähemmen kuin koskaan ennen ehtivät nyt veljekset hankkia varoja talveksi. Kovin siis kiristi heitä nälkä tämän talven kuluessa, jona syllän paksulumiin peitti maan ja pakkanen oli ankara. Seinät paukahtelivat, kivet ja kalliot halkesivat, ja pienet lintuset putoilivat lumisiukaleina kuolleina ilmasta alas. Huomasipa usein matkamies, että sylki hänen sustansa jäätyi ilmassa kiinteäksi palloksi, ja kun ehti se maahan liukui se kilisten tallan selejällä jäljellä. Eränä tämänkaltaisena päivänä, kun pohjunen kiljui vaalean kirkkaan kylmästä kipenöitsevän taivaan alla, istuivat veljekset pirttinsä hiottavassa lämpymässä, keskustellen tilastansa, millä keinoilla tyydytettäisiin naukuva maha. Juhani, tämä ei käy laatun, enemmin kuin vuorokausi on mennyt sitten, kun viimeiseksi söin, ja mitään herkkuä söin silloin, ja kuinka suuren kimpaleen, tuhannen tulin maista, kaksi kuivaa pihkaista oraavan koipea, mutta sellaisesta atriasta ei ole aikamiehen mako suuriaakaan tietävänänsä. Mitä sanot Tuomas? Tuomas, seristä nälkävyötässä. Juhani, katso, olempa keskelta pieni kuin armahin röykinä, pieni kuin ruskea vihaalainen, mutta sekonsti ei auta meitä iäksi, ei auta, vaan mikä on tehtävämme se tehkääme ja piaan, sydän kuristuu veljeni, sydän kuristuu ja kolkosta ikävyydestä lakastuu miehen mieli. Semeoni, olisiko tässä enään muuta keinoa edessämme kuin maan tie, kerjäläisen pitkä ja kovapelto sarka? Juhani, se olkoon viimeinen pelastuksen tie, mutta minä hengitän kuin tyhjästä tynnöristä, eikö enään keksi yhtään ainoata konstia ja koukkua veliaapon aivo? Aapo, mitää voimme saattaa matkaan tyhjästä? Juhani, tyhjästä hän on luotu koko tämä maailmakin, miksi ei syntyisi siitä sitten edes yksikappale tampu kakkua? Aapo, jos kaikki valtiaita olisimme? Juhani, aa jos olisimme edes heidän pidentti poikiansa, niin nytpä hyppelisimme tuolla kultaisilla kartanoilla ja mannaa pojat paljasta, mannaa söisimme ja hunaaja joisimme kuin vettävirrastavaan. Niinpä herrastelisimme, ja syljaskellen kultalisimme, kun jokin kerjäläis rukkamaan päältä meille kertoilisi 7. vieliäisestä veljeksestä tuolla alhaalla mutaisen zombiosuon varrella, jotka oljentelevat savuisessa pirtissa kuin nahka siivet toinen toisensa neskoilla, hongan holossa, ja näkevät nälkää kuin sudet. Eero, mitää turhia kuvaileet? Käykääme kuokkalan korpeen tarkemmin tutkimaan tuota seutua, jonka syksyllä liian helposti heitimme. Juhani, kontiot menivät sieltä helvettiin, se on melkein vissi asia. Eero, melkein, mikä hulluus tässä istua nälässämme ristissä käsin, kun ehkä voimme toimittaa itsellemme oivalliset paistit. Toivomme on heikko, mutta koettakaa me lähtekääme mainittuun korpeen, ja ellemme kohtaa siellä karhua, niin kenties jonkun muun otuksen. Mutta jos ei tämäkään onnistuisi, niin onhan silloin lähellä kuokkalan talo, josta saamme lainaksi ainakin leivän miestäkohden, ja ehkä vielä muutaman pakan herneitäkin. Ihmisiin on tässä viimeinkin turvattava, ellei omat keinomme onnistuisi, mutta me otamme lainaksi ja maksamme, koska jaksamme. Niin haasteli Eero, ja vihnoin mutkin parhaaksi harkitsivat hänen neuvoansa seurata. Pyssyt kainalossa läksivät he koirinnensa hiihtämään kohden kuokkalan korpea. Liukkaasti suksi hangella juoksi, mutta huohottain ja hitaammin kuin ennen nyt retkeilivät veljekset. Polviensa entinen jäntävyys tuntui jotenkin hervottamaksi. Lopulta ehtivät he tarkoitettuun tienonsa, ja rupesivat hiihtelemään tuonne tänne kohden kaikkia suuntia etsien kontiota, vaan aivan turhaan. Ilta läheeni veljekset heittivät jo kaiken toivon, mutta päättivät Eeron kehoituksesta vielä kerran etsiä erään metsäisen kallion ympäristöä korvessa. Heidän sinne tultuansa nousi pian tuima haukunta, ja ulos jynkästä kuusessosta rynkäsi karhu, kiirehti pois ja pyrynä pyrjyskeli lumi hänen jäljessään. Juoksi hän monialle mutkistellen, monialle kaarellen liukuivat veljekset kiltaville suksellansa, ja koirien mekastavasta äänestä karheasti joroitteli pakkasen äkeä ilma. Kuuluipa viimein ampaus tuomaan pyssystä, ja verta vuodattaen Römi Kontio hangessa. Karkasivat hänen päällensä koirat, läheeni häntä mies jykevällä karhu keihällänsä, ja siinä melkein ilman yhtään vastaan rynnistystä otti otsokuolemansa miehen keihästä ja koirien hampaista. Alas kämmenillensä hän vaipui, ja puhalti ulos henkensä hurmeiseen lumeen. Mutta tuskin tämä olikaan tapahtunut, ja veljekset kokontuneet saalinsä ympärille, niin jopa metsästä taasen kuului tulinen haukunta ja reuhu. Selloin kaksi nuorta vuoskuntaista karhua kippaisi koiria paeten ulos konnostansa muutaman sata askel pois sen talvisiasta, joka ensiksi kohdattiin ja saavutettiin. Ja nousi kiivastappelus villaisten penikkain ja rohkean kilin ja kiskin välille, joka purevana verisenä kesti, kunnes veljekset keihäinennsä riensivät apuun koirillensa. Pian myös kaatoivat, he kiukkuisesti taistelevat mullikarhut ja lopettivat karvoja pyryttävän leikin. Mutta ilta oli tullut. Kannettiin lihava saalis kuusisen sammaleisen kallion juurelle ja tehtiin valkea. Mutta valkean tuuliselle puolelle rakettiin yösiäät partaisista havuista, ja havuista kohotettiin verho seivästen ja karankojen nojalle, joka esti tuulen liehtomasta ja saattoi nuotion liekin suopeasti loimoittamaan. Siitä kävivät nyt veljekset maistavan illallisen toimeen, piirsivät ja nylkivät emäkontion muhkeaan kääpän, leikkasivat siitä pehmeitä viiluja, paistoivat ne tulessa ja täyttivät mieluisästi nälkäiset vatsansa, eivätkä myös unohtaneet kilje ja kiskiä. Ja nukkuivat he pian partaiselle vuotelensa, koska väsynyt ruumis oli ravittu ja murhen nälästä moneksi päiväksi poistettu. Hertaisesti lepäsivät myös koirat, juostuansa kauan ja kiivasti. Lepäsivät leukakäpälällä, tuolloin tällöin avaten silmänsä, jotka jalolla tyynyydellä olivat teroitetut kohden verisiä otuksia kinoksella. Lepäsivät he kaikki nuotion leimutessa ja taivaan tähtien pilkkiässä, mutta heidän ympärillään kuipetuneissa kuusissa paukahteli pakkanen ja jylhässä metsässä veisailivat kylmät huokailevat tuulet. Ja aamun valjetessa läksivät veljekset hihtelemään saaliinensa kohden kotoa taas, ja raskas oli heidän taakansa, mutta hauska. Parhainen ja kaunis oli seuraava kevät. Ahkerasti harjoittelivat veljekset kalastamista kirkkaala ilvesjärvellä, ja heidän verkkonsatta kertui tai onkensa tarttui moni kyrmyniskainen ahven ja kultakylkinen sorba. Rannalla tuoksuovan tuomen verhossa he istuivat monenkelmeen käsäaamun kajastaessa, lippailen ylösongillansa ahtolan kiltävää karjaa. Siinä sorsat naristen lentelivät pitkin järven öljytyynettä pintaa, ja veljesten luoti heistä kaatoi lennosta monta. Kaunis oli kevät niin ilvesjärven rannoilla kuin nituilla ja laihopelloilla impivaaran piirtin ympärillä, jossa uhkea velja rehoitti, kasvain päivien hohtavassa paisteessa ja öitten lempeässä viileessä. Rehoi tänäkin kesänä monasti tuima pohjonen, saattaen viimeen koljon ja tyyneen yön, mutta syväällä Sompio niiton pohjassa makasi halla, teroitelen korviansa, vaan voimat onnakohottamaan päätänsä Nurmen kamaran alta ylös. Niin kas voi pellolla velja ja niitulla heina tänään helejänä kesänä, ja välistä lempeä sadettaas kasteli tuoksuavaa maata. Helteisessä poudassa niitettiin niitut ja leikattiin pellon raskastähkäiset rukiit, ja korkeina torneina seisöivät niin suovat luhta- ja Sompio niituilla kuin aumat piirtin ympärillä. Runsaiman sadon tuotti tämä kesä, jota veljekset aina riemuiden muistelivat kultaisena kesänä. Mutta koska velja oli leikattu ja kylvöt ehty, läksivät veljekset eräänä lavan tai aamuna kauan varustetulle retkellönsä, läksivät pappilaan provastin tutkinnon alle. Isällisesti lempeästi kohteli heitä provasti ja huomasi pian suureksi iloksensa, että heidän lukutaitonsa oli moitteeton vieläpä yhden ja toisen vallan kiitettävä. Lauren julisti hän parhaaksi lukijaksi toukolan suuressä kylässä. Vieläpä huomasi hän heidän käsityksensä uskonopista yleiseen selväksi, vilpittämäksi. Sentähden, koska he viikon päästä seuraavana sununtaina palasivat rippikirkosta kotiansa, oli heillä jokaisella kädessä nahkakansinen uusi testamentti, provastin lahjoittama ahkeruuden palkinnoksi. Tyytyväisinä, mutta vakaavilla kasvoilla astuivat he pirttiinsä, jonka tammiston kyösti heidän karjanhoitajansa menneen viikonkuluessa oli lakaistnut ja lehdittänyt. Mutta koska he olivat atrioinneet ja kyösti heistä poistunut, istuivat he kukin itseksensä tutkiskelemaan raamattua ja syvää äänettömyys vallitsi huoneessa. 2. Luvuun ensimmäisen osan loppu. 12. Luku toinen osa. 7. väljestä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautu aksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Maikki Roadi. 7. väljestä. Alexis Kivi. 12. luku toinen osa. 13. Niin meni suloinen kesä. Tuli syksy raikas ja viileä. Tuli talvi ja onnellinen kesä taas. 14. Niin vuodet, jotka nyt seurasivat, saattoivat onnea ja menestystä empivaaran taloon. 15. Ahkeruus on onnan lähde ja ahkerasti puuhasivat ja toimittelivat veljekset, josta pellot laajanivat yhä enemmin ja enemmin. 16. Viljaa karttui aitan laariin, hevosia talliin ja nautoja omettaan orsien alle. 17. Seisoi vielä tallissa tuo vanhe yksilmäinen valko, mutta kahden puolen hentä hinkaloissaan kaksi luiskeata varsaa, yksi ostettu tammistosta toinen kuokkalan vaarilta. 18. Tärävästi roskuttelivat varset peltokedon kirkaista heinä ja katsahtain lapsekalla huolattomuudella, tekivät tuolloin tällöin vähän kiusaakin manhukselle heidän keskellensä. 19. Mielien tervehtiä häntä matalan väliseinen yli, mutta äkeäänä korvat neuhassa valko seisoo ja heinissä lepää hänen riippuvahuulensa, kun vanhat kuluneet hampaat kalsusti pienentää ruokaa. 20. Nautaa seisoot alonometassa. Jos aukaisit sen ovea, niin katsoi sinua vastaan kahdeksan vilpitöntä vakaavaa lehmännaamaa ja kaksi sonnia kuin kaksi juurovaa tervaskantoa. 21. Jopa vanhempi heistä on tuomittu tulevana keväänä kaduttamaan vapautensa ja suostumaan vetoherjan kohtaloon, mutta nuorempi tuosta saa edelleen omassa vallassaan sorkehtiä karjamailla. 22. Niin talonometassa, jossa ahkerimin kaikisti askarteli Simeonin nuhteet on käsi. 23. Nousi vähitellen kaikki talonpojan talossa tarpeelliset huoneetkin impivaaren pihalle. Niinpä kohosi myös oivallinen sauna pihan ja pellon rajalle ja silloin katosi pirtistä parvi, katosi sen ovinurkasta kiuva suuni ja sijaan rakettiin korsteni taloissa tavallinen. 24. Rakettin palhotuista kuusista uhkea laattia, joka ennen alkaen vasta huoneen puolasta pituudesta, ulettui nyt periltä aina kynnyksellä. 25. Vielä lyötin entisten läpiän sijaan seinin kolme valaisevaa akkuna, ja nyt kun katsahdit huoneesta ulos päivän puoleen, näit talon pellot ja luhtaniitun peltojen alla kauempana toisen lakeaman niitun, entisen sompiosuon. 26. Halki peltojen ja niittujen kulki talon tie kohden kirkkoa ja entistä kotoa, juoksi niitusta tiuhan kuusistoon, siitä pitkin nummea teerimäen harjulle, joka komeana haamoitti etelässä kimmeltävien pilvien rajalla. 27. Koska lenteen katsahdit, näit peltojen takana sammaleisiä kallion kieluja, tuolla ja täällä matalan, mutta jentevän männyn, jonka huijuvalla latvalla aurinko usein kesäyltänä säteili, mutta piirtin pohjoinen akkuna katseli jynkästi kohden impivaaran jyrkkää vuorta. 28. Niin osoitteli itseensä etesi maailma, koska lakeassa tuossa katsahdit akkunoista ulos ilmoihin, mutta jos aukaisit huoneen raskaan oveen ja iskit silmäs itään ja koilliseen, niin huomasit kivisen kantoisen ahon, ahon reunalla nummen ja jyllisevän hongiston, jonka helmasta astui kesän aurinko taivaalle ylös. 29. Tämänkaltainen oli luonnon muoto impivaaran ympärille, joka nyt oli nousemassa valtaiseksi talouksi. 30. Muutoksesta, joka tapahtui veljeksissä ja tämänkalta impivaaran pihoille ja vainioilla, kulki pian maine ympäri pitäjää. Tuota ensin tuskin uskotiin, mutta maine pysyi toteena, jota kummastuen kerrottiin ja rupeesipa vähitellen nousemaan veljeksille arvoa ja kunniaa. 31. Itsek kuitenkin he harvoin siirtyivät omilta maisemiltansa pois, ja syntymä taloansa eivät he tahtoneet nähdä ennen kuin oli tullut aikajöönan jukola oli heidän omansa taas. Sen lupauksen olivat he tehneet ja aina pakartteelivat he matkan päästäkään näkemästä kotonsa armaita vainioita. 32. Tulipa viimein kesää niistä kymmenestä vuodesta, joiksi jukola oli annettu vieraan veljeltäväksi, ja syksyllä oli siis veljeksillä valta muuttaa syntymä talonsa takaisin. Oli kesäkuussa kirkas ja lämmin sunnuntai päivä. 33. Impivaaran avatusta ovesta virtas sisään auringon heleä paiste, kuvaaten kultaisen kaavan tuvan lehditetylle laattialle. Pöydän ääressä istuivat äänettöminä Tuomas ja Simeoni, lukien kukiin uutta testamenttiansa. 34. Juhani Timo ja Eero käyskelivät ulkonnan viljamailla ja katselivat ihastellen tämän hertaisen kesän kukoistavaa kauneutta. 35. Vaiitivaalteli metsässä lauri, mutta aapoo oli käynyt tervehtimään Tammiston kyöstiä. Sinisenä kaarteli taivas, ilmassa liehtoi hiljainen lensi tuuli, uudessa lehti vaipassansa väikkyi mäellä koivu, ja valkeavaahtoinen pihlaja leviitti tuoksua ympärillensä kauas. 36. Impivaaran Pellolla lainen lainetta liepeästi aieli, ja vilja välkähteli paisteissa tulisen auringon, joka jo kiirehti ylös puolipäivän korkeuteen, mutta palasivat vaveljekset kotiansa, tulivat käyskelijät Pellolta, tuli aapotammistosta ja astui laurinummen helmasta ulos. 37. Salaisesti myhäillen he lähenivät jaloa huonetansa, joka taasen rauhaisesti hymyyten katsoi heitä vastaan, ja sen poutaisella katolla hyppeli päivän hopean kimmeltävä lämmin, tyytyväisillä sydämille, kirkkailla kasvuilla he astuivat lehditettyyn välijään tupaan. 38. Mutta kun olivat atrioinneet, istuivat he taasen mikä minnekin ja mikä mitäkin mietiskellen, tai katsellen etensä avattuun kirjaan. Peräakkunan ääressä, joka antoi länteenpäin, istui aapu askarrellen nysänsä kanssa, ja näkyi, kuin olis hänen aatoksensa syventynyt tärkeän asiaan. 39. Piimein aukaisi hän suunsa, ja syntyi siitä seuraava keskustelma. 40. Aapo, tammistossa kohtasin nähkäpeitturin ja haastallin hänen kansansa yhteisistä asioistamme. Hän on saanut mylleri paikan, ja olis valmis luopumaan jukolasta jo tulevan syyskuun alussa, johon annoin hänelle hyvän toivon. 41. Tuomas, parasta, että välttyy hän tieltämme tavallista vikkelemmin, sillä hänen kätensä ei ole nostanut jukolaa, vaan kaatanut yhä enemmin, ja vuokraansa ei ole hän maksanut meille yhtään ainoata jyvää. 42. Aapo, tuon kaiken tuomitsis laki hänen maksamaan, mutta millä hän sen tekis? 43. Tuomas, siihen on hän ikuisesti voimaton, ellipäne hän panteksi kurjaa sieluansa. 44. Aapo, työtuomion kautta hän ehkä viimein maksaisi kaikki, mutta rässyllä on kivuloinen muija ja monta mankuvaa lasta. 45. Juani, menkön herraansä tämän kurjan ahjus, niin olkoon hän meistä kuitti, myös on huono onni koetellut häntä näiden kymmenen vuoden mennessä, sitä ei taida kieltää, mutta vaikka oliskin onni armahin häntä syleillyt, niin eipä ole hän koskaan syntynyt talontekijäksi mieheksi. 46. Tarvitaanpa siinä vähän potraa pokkoa, mutta siihen ei löydy hänessä kurssia enemmän kuin kintassa. 47. Sen tähden menkön hän alkeilemaan myllyänsä, mutta me tahdo me näyttää, kuinka tehdään jukolasta pitäjääme uhkein talo. 48. Aapo, ainapa tuo on jalompaa katsella edessämme taloa, jonka myörityt pellot ja raivatut niitut tiedämme omien käsiemme työksi. 49. Meistä kolme jääköön tähän uudispaikkaa me hoitamaan muut kaivelkoot ja kynnelkyöt jukolan pohjalla, mutta suurimmissa kireimmissä töissä käymme käsin kaikki seitsemän miestä yksin voimin ja yht aikaan niin tässä kuin entisen kotomevainioilla. 50. Ja niin on meillä kohtakin kaksi oivaa taloa ja kaksi torpaa, kaikkein parhaimpaa, ja siinäpä osaa tannerta ja tilaa meille jakaiselle erikseen, kun lopulta on tapahtuva yleinen jako, kunkin tulevaisuuden määräys. 51. Ja toivokaa me, että viimein kaikki on kulkeva hyvän toivon mukaan. 52. Niin kaikki hän vihnoin hyvin, jos vaan järkevyys ja oikea tai juu aina on johdattavana tähtenämme täällä, polkeissamme elämän tietä. 53. Timo, paljon tulee se eukkoon ja hänen emännöitsemiseen sä tuvan orsien alla, kuinka ukon raataminen tuolla ulkonan tuolla poodassa ja sateessa on tuottava viimein rikkauden tai köyhyyden. 54. Aapo, kasti mua vaan hän juttelee kuin kokenut mies, ompa laita niin kuin sanot, vaimo huoneen joko nostaa ylösmahtin ja kunniaan tai repisen alas aina multa hirsiin asti. 55. Nyt en puhu talosta, jossa isäntä on vallan villytty, joka hetkessä menettää vuosien hedelmät, siitä talosta en puhu, siinä ei auttaisi muisiun rikkaus eikä vaiman emännyys. 56. Maikka olisi hän vikkellä kuin kärppä ja kitsäs kuin jutalais m. 57. Mutta olkoon tavallinen talo ja siinä isäntä tavallinen tuhlaa ja, mutta kas jos talossa vaan on emäntä tiivisi säästäväinen, niin seisopa se talo seisoo väkisten. 58. Setäpä vastoin huono, jossa emäntä tuhlaa, käy pian kumoon ilman armoa, käy vaikka kynsiskin hisäntäinen vastaan kymmenen miehen kouralla. 59. Tosin voi isäntä itsensä kulattaa aika lailla humalaan ja tappelei hän kylässä, josta laki antaa hänelle ansion mukaan suolaa selkeän. 60. Mutta kuitenkin taidamme lukea tällaisia haaksirikkoja pieneksi nurmikoiksi, veri haavoiksi ihmisen ruumiissa, johon verta on nyt taloon. 61. Mutta emäntä, joka tuhlaa, on talon ruumiin jokapäiväinen mato vatsassa, sen koi, sen syöpä, joka menettää kaikki nesteet ja viimeen koko rakennuksen ransestaa ja kaataa. 62. Nyt mä muistan kertumuksen, jonka kuulin jo isämme isältä, siltä aina viisaalta varakkaalta ja eteenpäin katsovalta miehelta. 63. Ja näinhän kertoili. Oli kaksi veliästä molemmat yhtä raittiit ja toimekaant. Molemmilla heillä oli taloon, kaikin puolin yhdenvertaiset ja molemmilla myös oli vaimoja lapsia. 64. Yksi heistä pysyi aina varallisena miehenä, mutta toinen heistä kävi yhä köyhemmäksi päivä päivältä, ja yhtäpä tuosta monikin arveli, kuitenkaan huomaamatta syytä, mikä olisi matkaan saattanut tämän eroituksen veliästen huoneen hallituksessa. 65. Mutta kerranpä eräänä lauvantaa iltanan läksi isoisämme jollekin asiolle näihin molempiin taloihin. Ensiksi tuli hein rikkaan miehen huoneeseen, jossa emääntä vasta kirnuttuansa jakeli voileipia lapsillensa. 66. Siitä astui hän köyhenvelien tupaan, jossa emääntä myöskin antoi lapsillensa kirnuvaisia, mutta kaspani hän muori ainakin kaksivertaa paksumalta voita leivälle, kuin tapahtui naapuritalossa, ja nytpä ymmärsi ukko syyn tuon yhdenvelien rikkauteen ja toisen köyhyyteen. 69. Niin kuin jälkimmäiseltä emännältä meni kaksiverroin voita, niimpä myöns vaikka melkein näkymättömällä tavalla, karisi aina kahdenvertaisesti kaikkia muutakin tavaraa hänen sormiensä välistä, ja olishan siis hänen emännöitsemisensa tarvinnut kaksi tämänlaista taloa, seistäksensa naapurin yhden talon rennalla. 70. Niin kertoili kerran ukko visaudestansa kuuluisa. 80. Juhani, oikein harkit siihen asian. Huono ja tuhla ja emäntä on talon kaikki kuluttava rotta ja kurja katsoa puoleen kuin porolammikossa vanha tallukka haasu. 80. Apo, olkoon siis naiminen, niin kuin se olla pitää elämämme ankarin askel, sillä huono emäntä on miehen tuho, mutta kelpo ja armasvaimo on hänen onnensa ihanin, hänen paras ystävänsä, kultainen kunniansä, ja tekee hänen huonensa ilon ja rauhansa tamaksi. 80. Ja sellaista vaimua hän kohdelkoon ja pidelköin kuin omaa silmäteräänsä, kuin sielunsa kallinta aaretta. 80. Ja luulempa myös, että vähemmin, paljon vähemmin löytyisi täällä kehnoja vaimoja, jos miesi nuoren aviosippasensa virheitä kävisi aina ojentelemaan lempeillä sanoilla ja rakkahilla silmän iskuilla, kartellen visusti tuomasta nalkutellen esiinnoiden oivain naapurieukkoin esimerkkejä, ja suoden tuon aina kunnollisen kuolleen kultamuorensa maata rauhassa hauden kammiossa. 80. Niin veljet ehkä on meillä kaikilla piankin eukkonen vieressämme, ja pieniä pyrpanouta ympärillä, ja sen tähden en nyt haastelekaan näin paljaasta hetken mielipiteestä, vaan enemmin ehkä tuumasta, ja tarkoitampa istuttaa näitä sanojeni sydämienne pohjaan. 80. Juani, hyvinhan sinä kaikki olet tehnyt, monta kallista neuvoa olet meille antanut, totisesti, oletpa oikein isällisellä mielellä ja kielellä meitä johdellut täällä salojen yössä, veljet kiittakääme aapua, hän on tehnyt suuren työn. 80. Aapo, mene pois, mitä tuossa turhia? Niin, noh, niin, vaan että seisomme nyt tässä ja yksin voimin taistellet olemme. Tempoilleet, riistuneet, repiineet päästäksemme viimein kovan onnen rukelmäisestä korvesta lakealle vapaalle aholle. 80. Mutta katsokaat, ilma on kirkas ja tyyni, kohden laskuansa aleneen jo aurinko, ja vilisten nyt kutee kouruliuta ilvesjärven korteistossa. Lähtekääme panemaan mertojame ulos, ja huomenna on meillä maistava murkina. 80. Ilvesjärvelle he astuivat asettelemaan pyydyksiä kultakylkisille kouruille, jotka paraikaa iloisesti kuteelivat ja vilahteli järven ruohoinen ranta. 80. Mutta kotiä jäivät simeoni ja timo, jäivät karjan korjun tähden, ja ammuten ja kelloin kilinällä palasivat jo väärsarviset laitumelta pitkin kanervaista nummia, ja kantoisella kuivalla aholla lypsettiin merehtivät lehmät, ajettiin siitä tarhaan, jossa he pian toinen toisensa perässä vaipuivat alas havuisille vuoteillensa. 80. Mutta tuolla ilvesjärven tyynellä pinnalla sautelivat muut tylpäkuonoisella tukkiruuhellansa lasketellen mertoja järven heleään syvyyteen pitkin korteiston moniniemellistä reunaa, ja tuolla mentyin latvoissa luoteisessa väikkii tulipunertava ilta rusko. 80. 12. Luvun toisen osan loppu. Lukijana Maikki Roadi. 13. Luku ensimmäinen osa. 7. Veliästä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roadi. 7. Veliästä. Alexis Kivi. 13. Luku ensimmäinen osa. On eräs kelmeä syyskuun päivä, jonain velikset ovat päättäneet lähteä saavuttamaan entistä valtaansa jukolan talossa, jota eivät olleet nähneet kiertoissa yhdeksän vuoden. Tiele, joka juoksee kohden kylää, peltojen, luhta- ja sompion niitun halki, retkeilee nyt seitsemän miästä ja yhä kauemmas poistuu heistä impivaaran uudistalo, johon tammiston kyösti on jäänyt elikkoin hoitajaksi päivän tai kahden ajaksi. Edessä ja rinnatuksin käskelivät Juhaani Aapo ja Tuomas. Mielukkaasti he astelivat ja asui heidän kasvoillansa tyyniriemu. Seurasi heitä vankkuri kuorma, vetämänä kahden nuoren tamman, joita ohjaali Lauri istuen pienen oluttynnerin kyljellä. Ja olutta oli tynneri täynnä, tehtyä juuri varten tulijaisjuhlaa jukolassa. Joten astelivat Simeoni ja Timo, kumpikin taluttaen amuilevaa lehmää karjan aluksi jukolan omettaan. Mutta viimeisenä vailsi veli Eero, johdattaen nuorasta pientää könttipäistä sonnia, joka oli määrätty pitämään talon karjan kartumisesta murhetta. Kärnaastihan seurasi sonni mulli lehmiä, astelen heidän jäljessään vallan kopeolla mörinällä. Iloisina hyppelivät myös kille ja kiiski, milloin edellä milloin perässä, milloin loiskien kahden puolan matkuetta Iloisina, vaikka jo harmapäisinä. He olivat ainoat elikot, jotka jukolasta syntyysin ollen, nyt palasivat vanhaan kotonsa takaisin. Valko oli kuollut ja makasi makeasti syvässä hautakamiossaan luhtaniitun aidan takana. Kuollut ja kuopattu oli vanha karheasti naukuliva kissa, juhanen armasteltu matti. Ja viimeimpä myös kenokaulainen kukkokin kuoli ja kuopattiin. Kiekua helotteli impivaaran orsilla taasen toinen kukko ja uunin päällä killisteli toinen kissa. Ja kaksi nuorta uljasta hevosta oli nyt vetämässä veliesten vankkureita reippaalla vauhdilla jukolaan. Niin he vaelsivat, siirtyivät ulos lakeasta sompiosta ja astuivat metsän syvyyteen. Ilma oli selkeä ja tyyni, liepeästi paistoi aurinko vaalejan siniselta hymyevältä taivaalta. Tuli heidän etensä seunalon matin aho, siitä viertolan kirkkotie, jonka yli he vaelsivat ylösmäkeä, pitkin santaista numme ja hongiston halki. Viimein seisoivat he teerimäen harjulla, josta heidän tiensä sileänä rataana juoksikalliota alas. Mutta vuoden harjulla, josta näki avaralle kohden kaikkia ilmoja, seisahtuiot veljekset hetkäksi levähtämään juhtinensa. He iskivat silmänsä lounaiseen ja kaukana kuumoitti heidän lapsuutensa jukola. Mutta pian himmensi kyynel heidän silmänsä ja kumma rautumus täytti heidän povensa kuin soliseva vesi täyttää uppovan miehen poven. Mutta katsahtivat he taasan lounaiseen ja mäen kaltevalla rinteillä haamoitti jukola kuin tummaentisyys. Siitä katsahtivat he viimein takaisin pohjoiseen päin ja viherjoitsevien oraspeltojen keskellä hymyyli iloisesti impivaaran uusi talo ja ylempänä seisoi jyrkkä vuori. Niin he katselivat milloin pohjoiseen ja milloin etelään ja milloin mihinkin ilmaan ja ihanasti kastuivat heidän silmänsä. Mutta olutta laski Juhani, miehestä mieheen kiertoili ympärikkatajainen Haarikka. Juhani, me vuodotamme kyyneleitä, mutta ilon ja riemun helmiä ovat ne kyyneleet. Sen tähden juokaamme ja iloitkaamme. Kiitos luojen, että nyt seisomme ilon lapsina tässä. Onnelliset me, jotka onnen hetkenä huomasimme, mikä rauhaamme tuli ja tuotimme oivia hedelmiä ennen kuin synkeä tuomiemme kirjoitettiin eteenemme seinään. Tämä ja Jumalan johtava käsii. On elämämyttien kohottanut ylös näin jalolla ja iloiselle kunnaalle, jonka harjulla nyt voiton sankarina seisomme. Kymmenen kultaista vuotta on mennyt sitten kun pihant sydämme kiukun vallassa pakenimme metsien pimeyteen. Niin te emme, mutta uskonpa, jos lakkaamatta olisimme oljenneleet etelässä tuolla, vainun ja närkästyksen katkerassa ilmassa, että käskelisimme murheen poikina nyt. Onneksi emme siis heitimme kylän ja kylän miehet, sillä nyt on tapahtunut miehissä muutos. Tässähän nyt seisomme katsellen sovinnon suopealla silmällä tuonne kohden toukolan kylää ja täällä takana on meillä jaloseljen vastus. Niin, tuolla on entinen armast jukola, tuolla toukolan kylää, tuolla kirkon torni ja tuolla taasen uhkea impivaara. Selvästi astuu nyt eteni elonretkeme kohtaukset tuon menneen vuosikymmenen helmasta. Katso, kuinka tie me on juosnut? Me ensin, mutta perin maahdottomina koetimme pyrkiä kristillisten ihmisten yhteyteen, tehden onnettoman retken kohden juhlallista torni ja tuolla ilmanpartaalla. Oli se kiusan kirotturetki, mutta siinä myös se voimakas ponnistaja, joka meidät väkisinkin pakoitti metsien syvyyteen. Tuonne tuon harmaan jyrkän vuodenkupeileme siirryimme pois ja rakensimme itsellemme lujan pyrtin, mutta ahne tuli polttipyrttimme tuhaksi ja silloinpä pojat suden penikoina kaappaisivat jukolaan takaisin taas ja leikki on kova. Mutta emmeihän tuostakaan juuri paljon huolineet, vaan metsien haltuun läksimme taas ja rakensimme itsellemme toisen pyrtin uhkeamman ensimmäistä. Taisimme nyt taasen vapaasti halu työtämme harjoitella ja koirat reuhtoilivat, tuliluikut paokahtelivat ja runsaasti vuosi salojen karjan raikasta verta. Mutta siellä pääkisti nosti meidät ankara kohtalo kamalalle hiiden kiveille koetukseen aivan hirmuiseen. Ja tuolla arvaten on se nälän vaivan ja armaan onnen kivi tuolla, jossa alenei metsän himmeä reuna ja tuo harvaoksainen kuusi korkeimmalle kaikista kohottaa huippunsa. Siellä on kivi, joka saattoi meille murhetta ja tuskaa, mutta jotain myöskin taidamme kutsua onnemmekiveeksi. Huomaitkaamme sieltähän, jatkaen aina on syntyisin tämä ilon ja onnen hetki tässä Teerimäen harjulla. Kivi hirveä korvessa matkaan saattoi ankaran huhdan, joka taasen antoi meille kosolta viljaa. Mutta tästä hän pahasti, pahasti kyllä, myös nousi se muistossamme kovin murheellinen viinakesti. Vaan äläpäs mitään, tämä viinan villitty mälinä mullersi ylös helvetin ja kaikki perkeleet meille kamoittavaksi varoitukseksi poiketaksemme toiselle tielle. Kahdalta haaralta saimme uhkaavia muistutuksia. Simeonin kummallisen henkinäyn ja Laurin merkittävän uneksumisen kautta. Ja hyvää meille, että otimme onkeemme nämä tärkeät viittaukset salatusta maasta. Kun miehet, me silloin päätimme heittää ihan kaikki seksi juovuttavan kiroutun viina juoman, jossa päätöksessä toivon jalosti seisavamme. Mutta kohtasipaa meitä vieläkin vallan tuikea temppu. Ja tämä tapahtui sekä paljon viinan, että tuon häijun ja jäyken sisumme kautta, joka ei vieläkään ollut tarpeeksi pehmitetty, vaan syvyydessään keitti kostonhimoa. Meitä kohtasi tuo vihan kiljumisen, sudenehelyksen, seivas, räiskynän ja veren vuodotuksen päivä, tuo kuuma päivätammiston kartanolla. Niinpä meitä viinan humauksesta kuritettiin, mutta tuosta pajuuri, tuosta rangaistuksen päivästä rupeesi onnemme virtaamaan. Kaskun, jos esimme mustan kauhistuksen rinteillä, silloinpa armallinen jumalla kirkasti etehemme maailman, ja sen hän teki tuon oivallisen valles mannimme kautta. Mutta me itse, mitä teimme me, astuimme kuin miehet itsensä kieltämisen, työn ja toimen tielle. Tosin kohtasi meitä vieläkin moni puuha ja ahdinko, mutta me notkistimme niiden niskat, touvasimme väki voimin aina eteenpäin, ja tässä seisomme nyt. Kiitos Jumalalle, joka meitä johdatti. Kiitos meille itsellemme, jotka tahdoimme ajoista viisastua. Kiitos äitillemme, joka lapsutemme päivinä muistutteli meille Jumalan tahtoja lakia. Hänen lauseistansa painui aina yksi ja toinen sydämme me syvyyteen, josta varoittava ääni alati kuiskasi meitä korvaan, kuiskasi halki hurjimpain myrskyin, ja elomme alus ei vaipunutkaan haaksi rikkoon. Johani, ah jos eläisi nyt äiti, käyskellen tuolla jukolan pihalla, niin nähtyän poikensa lähestyän, kiirehtis hän meitä vastaan aina ojanitun ahteille tuolla. Mutta taivaan salissa istuu nyt eukko, vartoen lapsiansa. Kyllä tullaan muori, tullaanpa Jumalan avulla mekin sinne kerran. Niin, nyt lähtekääme veljet vaaltamaan taas, vaaltakaa me alas kallioista tietä. Läksivät he alas, tulivat pimeään korpeen, siitä viimein kulon polttamalle korkealle kiljavan nummalle, jossa kirkkuvat haukat senkoilivat ilmassa heleän taivaan alla. Kulkivat he jo moniahteisellä tiellä ohi kuttilan lakean niitun. Johani, pojat, pojat, tuntupa jos jeraimissani koton urkien haisu, ihanampi Neitzut-Maarian senkyruohon tuoksua. Pojat ja veljet, samaan maatuskan kantamat ja synnyttämät kaikki, kuulkaa yksi oiva sanaa. Käskekääme tulijas juhlalle kanssamme jukolaan, joka ainoa mies ja vaimo, koiras ja naaras, jonka vaan kohtaamme tiellä ennen kotoa. Apu, sen teemme, Tuomas, olkoon sanottu. Timo, kaikkihän käskemme aina kruunen voudista ruokkomassaan asti, jos heidät kohtaamme vaan. Johani, aina maa herrasta toukolan tallukkaan asti, ja nousepa tästä iloinen kesti, nousee totisesti. Ja kaskyn oikein tanssia leivoitamme toukolan tyttöjen kanssa, leivoitamme, että jyskyä jukolan permantoja katosta karisee kaarna. Tosin on laita niin, että ainoastaan Aapo meistä osaa katrellia. Me muut vaan polskaa, mutta sitähän osaamme kuin miehet. Ja olkoon menneksi polskaa, paljasta polskaa, mutta mistä saisimme oikein huikean pelimiehen ja kildin kahvinkeittäjän. Apu, tottahan vielä siihenkin neuvoja löytyy. Johani, tässä maailmassa, niin tottahan vankin vielä siihenkin neuvoja löytyy. Neuvoja ei ole meiltä puuttunut kovemmissa kantempuissa, vaan kaikkien on täytynyt kääntyä ja vääntyä, kiertöä ja koukistua tahtomemukaan. Ojen tuohan on kaikkien täytynyt ja kymmenen vuotta on mennyt kuin pyhkien. Trallaraa, trallaraa, kahvia en ole juunut sitten kuin karjamatin häissä, mutta olkoon menneeksi tänäpänä juhlan kunnioiksi, koska juomme oikein veljen maljaa kaikki seitsemän poikaa, salskeata seitsemän miestä. Ja ensimmäisinä, aina ensimmäisinä me kolme tässä astelemme, minä, Aapo ja Tuomas, ympivaaran henkivarti ja pataljooni, uhketa poikia kaikki, eipä erokaan ole enään juuriintä lyhympiä Suomessa, ei suinkaan, mutta vitkoin nousi hän alastansa, pevelin vitkoin. Tulipä hänestä kuitenkin oikein laatuun käypämies sekä sielun että ruumiin puolesta, ja sen teki vuosien voima täällä metsissä, meidän veljasten avulla. Pari pientä pieksiäisi ruuppaista vaan meidän muiden kädestä, ja mies oli kuin öljytty, vai kuinka? Mitä sanot sinä itse siellä takana? Eero. Tosi imitää ruumiiseni koskee, mutta sieluparassani pelkäänminä löytyy vielä paljon sinuokin varten paroilla tuota kirottua vanhön atamin perumpi-ihkaa, joka usein kyllä veiva ja kiertää nurinniskoin koko maailman. Niinpä hän nytkin kääntää silmöni, koska täältä takaa katselen teitä siellä eturiviissä. Kas, kas, kuinka juonikin silmissäni taasen pöllöyttelee tuolla aapon rinnalla, kuin pysty silmäinen tallipästi vakavan palakan rinnalla. Juoni, niin ei ropoikaseni, mutta tänäpänä kiisee ja irvistelee ilmassa ilon ja riemun henget. Lähden mitään huolin minä, lauleskelen vaan. Fralla laa, tralla laa, kuinka taidan iloinen ollaan, kuinka taidan tyytyä. Fralla laa, tralla laa, tralla laa. Kuka on mies, joka könöittää meitä vastaan tuolla aholla? Okko itse luulen minä, Tuomas, totisesti, no tervemieste. Juoni, lukkari, samaa lukkari. Tuomas, samaa, samaa, tervemieste vaan. Juoni, herran poika, samaa junkkari juuri, patti sauva kourassa, ja entisen provastimme isollippainen mannellakipäässä. No vies sinun musta sonni itseäskin, samaa junkkari, samaa junkkari. Tuomo, meidän koulu mestarimme. Juoni, mutta kuinka koulutti hän meitä? No no, nyt hän sopii sitä kysyä. Simeoni, hän käyköön ohitsemme kunnialla. Tuomas, hän on käskättävä tuljaiskestiin päätöksemme mukaan. Juoni, peveli, se täytyy meidän tehdä, mutta minun tekee mieli häntä hieman muistutella menneestä ajoista, sillä sydämässäni on aina jotakin pientä pistosta häntä kohtaan. Yhdessä tahdon häntä muistuttaa, ja sitten astukoon hän seuraamme, jos häntä mielyttää. Hän on minua opettanut. Hyvää, ehkä taidan minä vuorostani opettaa häntä nyt. Ehkä taidan heittää hänelle pienen sukkellan kysymyksen testamentistani. Timon, jotain häneltä kysyn minäkin. Täällä on yksi vikkälä ongelma täällä seinahammasta juurien alla, ja saadaanpas nähdä, kuinka hän tuon selittää. Minäpä en häntä ensinkään vihaa, sillä tukkaani on taas en yhtä sakeja kuin ennenkin, mutta saadaanpas nähdä, kuinka hän suorittaa solmun, jonka pistän hänelle avattavaksi. Aapo, vaiti veljet, ja kohdelkaa me häntä kunnialla, näyttäen, että tuleemme kylään toisenmoisina miehinä kuin ennen sieltä lähteissämme. Käyttäkää me itseämme aina viisaalla tavalla. Juhani, mitä viisauteen koskee, niin tahdompi juuri tällä hetkellä parastani koettaa, viskellen hänelle noin niin kuin leikin vuoksi pieniä kysymyksiä raamatun syvyydestä. Olempa lukenut testamentteni kannasta kanteen, ja ymmärtänyt sen myös toivon minä. Mutta sanoppas Eero, mitä hänelltä kysyisin noin pilpittömällä tavalla. Eero, kysypäs, milläkin ollaan viisi miestä ja kaksi kalaa ruokittiin 5 000 leivällä. Juhani, kitas kiinni sinä lopen pahalainen, kylmän ojan lörpöyttävä paara, minä senun opetan, kysyisin ja selittäisin asien, jota ei ymmärrä, et se arkki piispakaan. Mutta kyllä tiedän, mitä kysyn, ja tuossa on ukko. Tuomas, minä varoitan sinua kohteli häntä kelpo tavalla. Juhani, kyllä minä tiedän. Lukkari, päivää, päivää, pojat, veljekset, päivää. Lukkari, majaa muutetaan, luulen minä. Tuomas, sitähän tässä niinkuin vähän on tekeillä. Lukkari, vai niin, vai niin, niin, niin. Tuulemaampä rupee, tuleeko siitä sadetta? Juhani, ehkäpä niinkin. Lukkari, puhaltaapa oikein raskasti. Tuomas, raskasti, kyllä, raskasti. Lukkari, niin tekee, jaa. Vai noin, nyt pojat muuttavat. Juhani, näin, hiljakseen. Mutta onko skanttorilla tähän aikaan yhtään koulupoikaa pöydennokalla? Lukkari, ei hän ole. Juhani, eikä yhtään ainoa pöröpäästä nallikkaa oin urkassa. Lukkari, hei poikaseni, ei. Niin, niin, vai noin, nyt muutetaan. No, tervetuloa, syntymä talouna takaisin taas. Juhani, tuhannet kiitokset, herra kantoori. Metsän korvesta tulla on, ja niin kuin näette, on tuossa varsoillamme vedettävänä Ankara kuorma, jonka painoa lisää vielä seitsemän uutta testamenttia. Seitsemän englannin lahjaa. Ja luulenpa, että juuri syvimmät, vaikeimmat vaikat tässä kirjassa painaa nyt kuormaamme enemmin kaikista. Mutta jos koettaisimme hieman kevennellä tuota kuormaa, lievitellä muutamia solmuja, punteja ja pusseja siellä. Taitaako skantoori... Tuomas, Juhani. Juhani. Taitaako skantoori vastata minulle yhteen kysymykseen. Kysymykseen, joka on saattanut täällä monenkin aivon aprikoitsemaan. Sanokas minulle, mitkä ovat sepätöksen poikain nimet. Timo, minä ja sinä yksi keskievarin anttia Jussi toinen. Kuinka monta meittiä ollaan? Kysyi minulta kerran loimaan mies. Ja samoin kysyn minä ja kanttourilta nyt. Juhani, Timo, hillitköön leipalaukunsa. Niin, herra kanttouri, mitkä olivat sepätöksen poikain nimet. Se on kysymykseni. Kulkaat päälle pojat. Timo, minä ja sinä yksi keskievarin anttia Jussi toinen. Kuinka monta meittiä ollaan? Se on ongelmani. Kulkaat päälle pojat. Kuinka monta, herrani? Lukkari, kaksi poikaseni, vaan ei suinkaan neljä. Niin, lillipoikaseni, kaksi, kaksi, vaan. Timo, kas siinäpä seistiin? Niin vastasin minäkin loimaan miehelle. Äläst, siinä rukelmässä on meitä neljä. Herra korkeasti oppinut kanttouri. Juhani, etkö sinä riivotto voi hillitä leukojasi, kunnes vanhin veljes on tehnyt tehtävännsä. Tuohannen tulin maista. Timo, älä herran. Älä herran tähden tuuppaisen minua enää toista ja kolmatta kertaa poskelle. Sinä hunsvotti. Olenko minä vasikka edessäs, vasikka tai mullikka? En suinkaan, en suinkaan, vaan olenpa kiivasta miestä, kun kerran oikein kiivastun. Juhani, suus kiinni nyt ja kuultele. Mitkä olivat sepetuksen poikain nimet? Lukkari, vilpit on kysymys, mutta kysyi minulta kerran tuo entinen provastimme, mikä oli sepetuksen poikain isän nimi. Ja arvaas veli Juhani, kuinka hänelle vastasin, antaissani oikean vastauksen. Niin, suodaanko minun kysyä, mikä oli sepetuksen poikain isän nimi. Juhani, jasoo, jasoo, vain niin, löytyykö säkin nimi testamentessani? Lukkari, löytyy tosin, löytyy jo kysymyksessani. Juhani, vain niin, noon, vain löytyy se testamentessani. Mutta niinhan juuri minäkin olin aikeissa kysyä teiltä, mutta kysyin malttamattomuudessa hieman toisin. Ongelman olen kuullut, mutta enpä ole viitsinyt kiihtoa siihen selkoa testamentestani. Minä en olekaan mikään korkea kirjan oppinut ja jupisteeri. En kuulu papissätyyn kuin esimerkiksi Lukkari. Hän kuuluu siihen, mutta säädyn viimeisenä häntänä, samana häntänä, joka kerran oli leikissä ukko Vixarin kanssa. Timo, se olikin suntio, eli torkka, joka tarinassa kutsui itsensä papissäädyn hennäksiä, löydytti vähän Vixaria. Eero, Lukkarihan se oli. Juhani, Lukkari tai suntio, suntio tai Lukkari, minä vaan taadan sanoa, etten kuuluu siihen kunniaan. Minulla ei ole valta kiekua kirkossa kuin aamukukko orralla eikä pöyrytellä poikaköllien saivaristoa. Ja jos mielittä kuulla suusta, niin oikein totuuden tiedättäkö, kuinka virulaisukko Korkki sanoi Hemenlinan biskaalille. Lukkari, no kuinkaspä hän sanoi? Juhani, mene elvettiin sinä Pirkelemias. Kenenkähän nyrkin luulis, että tässä ylinä keikkuvan, häh? Smaattarii kuppe, ja huomaa, kuinka kymmenen vuoden kuluessa muuttuu täällä maailman muoto. Aapo, juho, juho. Tuomas, nyt veli tahdon minäkin sanoa sanan, ja olepas vaihti oman rauhastähden. Kantouri antakoon heille anteeksi, he eivät ymmärrä. Olkaat huomaamatta ja tehkät niin hyvin, ja käykät kanssamme pieniin tuliaispitoihin jukolaan, sillä tämä päivä on meille päivien päivä. Lukkari, minä kiitän, mutta aikani ei juuri myönnä kuulemaan kutsumustanne nyt. Simeoni, tulkaat rakentaman sovinto meidän ja toukolaisten välille. Tehkät sen Jumaalan tähden. Aapo, me rukoilemme tulkaat ja tehkät rauha. Eiköhän ole tämä työ teille velvollisutta virkannekirkollisuuden kautta. Siis kavahtakat ettei närkästy teille ainoastaan Jumaala, mutta myöskin tuo oivallinen provastimme. Kultuaan se, ettei olet tahtunut käydä sovintomiehen toimeen näin tärkeässä asioissa kuin tämä. Katsokas tuotapaikkaa. Lukkari, olkoon teidän tahtunne. Minä seuraan ja tahdon koettaa parastani teritellä toukolaisten sydämmiä, ja Herran ja oman puheeni voimolla taivuttaa heitä väljelliseen sovintoon. Mutta puhukaamme ensin suume puhtaaksi. Minä näin teidän silmissäni tuon kyräilevän, eikä jokaisunkin vihaan minua kohtaan, ja tiedän sen syyn. Niin olimpä teille kiintejä opettaja, kiintejä ja kovaa, sen tunnustan, ja katkarasti olen sitä jo katunut. Mutta samalla kiinteällä keinolla on kerran minua itseäkin opetettu. Samalla koodistelevalla keinolla paratkoon Jumaala. Mutta mitä tarkoitin kiinteydellä, niin teitä kohtaan. Omaa etuanne, omaa etuanne, se tietäkät. Ja olkaat myös varmat siitä, että juuri tällä hetkellä, vaikka hieman hämästyikin mieleeni tässä teidän nyt käydössäni mua vastaan, sieluni iloitsee, koska katselen teitä miehiä nyt, ja tiedän teidän tekonne ja taistelunnen vieriässä kymmenen herran vuoden. Aapo, tästä ylistyksestä kiitämme teitä. Tuomas, me tiedämme teidät kunnian mieheksi, ja tiedämme, että Juhani ja Timo pyytävät teiltä anteeksi kierrot sanansa. Timo, minä myönnän, että hän on kunnian ukko, vaikka kovakin koulumästari. Juhani, Lukkari tunnusti ei juuri oikein tehneensä meitä kohtaan. Minä teen saman tunnustuksen itsepuolestani häntä kohtaan, ja niin on väliimme kuitti. Varsinkin, koska myönnän, että olimme hänille aika visapäitä oppilaita, joiden kovia kalloja vasten hänen kärsimyksensä ja rentarauta väkistenkin särkeytyi. Ja kentakaa, kentakaa kysyn minä, ettei saattanut meille myös jotain hyvätämän tukkapään jauhoitus ja hiuskiemurjen pölytys. Ei hän yhtään takia ole. Aapo, vaan että kaikki on unohdettu, siis astukaa me miehissä eteenpäin. Tehkäät niin hyvin kanttori. Läksivät he kulkemaan, kulkivat pitkin ahteista tietä, joka veljeksille kuitenkin oli soma ja rakas, sillä rupesi käymään heitä vastaan lapsuiden ahoja, kiviä ja kantoja, ja puhalteli heidän syliinsä raitis-lensituuli. Mutta äkisti kuului peloittava meteeli, ja rajamäen rygmentti astui heitä vastaan. Näkyi kaisan nuustkainen naama, ja kiivat silmät tuon mustan korvamysyn alla, ja aisoissa käyskeli eukko torellen ja kiroten. Mutta heikka oli jo heittänyt keppiheponsa, mörökölli pullorattaansa, ja äitinsä rennalla he astelivat, auttaen kukiin aisastansa eukua vetämässä vankkureita. Mikko itse, muusta vilti hattu päässä ja poskessa ankaraa tupakimälli, lykkäsi niin kuin tapansa oli sauvallansa perään. Mutta häntä seurasi kaksois pari, ratsastain keppihevosilla, ja viimeisenä tapsutteli Mikoon pikkutallukkainen, vetään pullorattaita kylän pölyävällä tielle. Ja vauhnuissa siellä näitsinä pikisäkin, sarvipussin ja vasikan nahkaisen repun, jossa löytyi Mikoon, Heikan ja Mörökölin Veitset. Ja näitpä siellä vielä viulunkin käärettynä kaisan vanhaan punaisen pilla huiviin. Niin retkeili vastuksiin kaksi kummallista matkuetta, ja nousi tuosta melakka ja pahu, työläästi ja korskahdelen lähestyivät rygmenttiä impivaaran nuoret hevoset. Killa ja kiiski niskaharjakset korkealla pystyssä remasivat ja äähentelivät kovin, ja silloin kaksois pari ja tallukka pieni juoksivat möräten mankkurien turviin. Siinä kaisa kiroiliä toreili tiuskealla äänellä poikijansa, mutta Miko sauvansa heilutteli koirille, heilutteli ja rämisi pahoin. Pysähdyttiin kahden puolen, ja äänettä toinen toistaan katseltiin kauan. Asukkaat rajameeltä tirkistelen niin kuin ihmeksensä, mutta veljekset kovin kömmähtäen muistellessaan päätöstänsä tiellä. Kuitenkin astui viimein esin veli aapo. Rauha teille, Miko. Samaa teille, mutta suistakat vähän koirjanne. Aapo. Killa ja kiiski, vait! Juhani, terve miestä sinä rajameen, Miko. Kuinka jaksat ja mitä uusia maailmalta? Miko, sekaalaista, sekaalaista sekä hyvä että pahaa, mutta ainapa koiraviekyyn hyvä kuitenkin täällä päällimmäisenä keikkuu, ja tämän elämän retkutus käy laatuun käypä se. Niin, pojat, vankaahan täällä, Jumalan kiitos aina sentähden vähän työta ja tointa kylissä ja kartanoissa. Jaa, jaa, Mikolla ei ole yhtäkään hetää niin kauan kuin työtä ja tointa piisaa maailmassa, vaikka täytyykin kulkea ja jämata talosta taloon ja kyläästä kyllään työtä ja leipää hakemassa. Ei, Mikolla ole mitään hetää. Aapo, kyllä sen uskomme, ja onnistu kun on virkanne teille vain uhkeammen aina. Mutta nyt, Miko, nyt pistää meitä päähän tuuma, ja tahtoisimme paviipyä tällä erällä parissaan enemmin kuin yhden hetken. Niin, kulkaat, yksi sana. Miko. Ahaa, minä arvaan asian, kun johtuu mieleen, niin tuo vanha yhteinen Oulut Juustome sonnimeen nummen alla Juusto, joka vieläkin teitä röhtelyttää. Mutta hyvää, että se isomme kartteera tulla tiellä, ja että on meillä tässä herrakantoorissa oivallinen vieras mies. Syriettä käs hieman sevulle hyvät naapurit ja ystävät. Hieman sevulle. Aapo, kuulkaat meitä. Kaisa, pois tieltä tesen vietävät, me tahdomme kulkea, pois tieltä muutoin teidät pyöveli periin. Lukkari, erhetys sinä kunnioitettava rajamäen perhe, erhetys jyrkkä, kuulkaat mitä sanon ja pyhästi takaan. Ah, toisin kuin ennen on nyt Jukolan veljasten elämä, sekä sielun että ruumiin puolesta. Toisin Jumalaviita, tietäkää, että he ovat kantaneet kääntymyksen ja parannuksen ihanimpia hedelmiä, ja nyt he palaavat rakkaaseen syntymä kotoonsa Riemun ja kunnian poikina, tahtoen tällaista sylihinsä kaiken tämän maailman. Sen tähden kutsuvat he teitäkin iloiseen tulijaisjuhlaan, sovintojuhlaan entiseen Jukolan taloon. Tämä on heidän sydämänsä yritysteitä kohtaan, tällä heidän jupileirauksensa hetkellä. Uskokat, mitä teidän kantooorin sanoo. Juhani, juuri niin kuin kantooori sanoo. Aapo, Mikko ja Kaisa me tahdomme näyttää itseme miehiksi ja tehdä miesten töitä unohtain entisyyden. Mutta mitä lausui Mikko tuosta ollut justosta sonnimäällä. Hyvää ystävä sen keitimme itse ja itsepä sen syydäkin saimme. Juhani, juuri ja muista lempä vielä toistakin asiaa tuosta sonnimäen illasta. Ennusti hän silloin eukkonen meille angaria tuhon päiviä. Sen hän teki ja oikeinpä hän ennusti. Myrskyt tulivat ja pieksivät meitä koviin, koviin, mutta myrskyt ja pilvet ovat menneet taas ja ihana päivä koittaa. No lähtekäs ennustamaan meille kerta vielä. Ja me toivomme silmän näkevän valkeampia kuvia. Täämpä kuulut teidän parhaiten ennustavan kahvissa. Ja kahvia ei pidä puuttuman tänä iltana jokolassa. Juhani, kahvia ja olutta. Aapo, kahvia ja olutta. Siis tulkaat ja ennustakat meille onnenpäiviä. Mikko, kaisa povaa kahvissa ja minä pelaan viulua juhlan koroitteiksi. Sobi hän se hyvinkin. Aapo, vallan hyvin. Juhani, sinä uljas, Mikko. Mikko, pelaampaa jo teille iloisen marsin tulassamme jukolaan. Juhani, sinä verrat on Mikko. Pelaa, pelaa, että maailma leimahtelee. Pelaa Jumalan luoma. Aapo, kaikki soveltuu oivallisesti. Juhani, kaikki paukahtaa kuin lukko on vaan. Mikko, vankkurit ympäri, heikka ja matti poikaseni. Ja sinä, kaisa, heitä jo tuo tuo tuimuuden äkeysnaamastasi hiiteen ja teepäs nätti keikaus jukolaan päin. Kaisa, jaa kyllä, minä ja sinun keikautan tässä. Jos niin hulluksi päättyisinkin ja lähtisin talkittamaan takaisin manhoilla korvilla, niin astelisinko heidän vikurien asiensa sotkettavana tuossa raitiolla. Könöittäköit he edellä me kahdustelemme perässä. Mikko, oikein kaisa, helittäkät edellä veljet. Antakaa mennä oikein pyrstötähden vauhdilla. Me suhutamme suitsuovana häntänä perässä. Tuo meidän muori on vähän kiivasta muoria. Juhani, mutta ompas siinä muoria kuitenkin. Aapo, oivallinen muori. Mikko, ompas peijakas niinkin. Minä uskallan sen sanoa. Se on minun muijani. Juhani, muia kuin pata valtivaan. Mikko, ompa niinkin. Kiivasta eukkoa, kiivasta eukkoa. Mutta kas kun kerran ukkokin karvansa pyrjestää, niin paneepa silloin mamma itsekin suunsa Koreaan, Lilliseen, Nipistykseen. Paneee, ei auta. Mutta hempä ja ukko olen kuitenkin, olen. Ja annan kaisan valtikoita. Ja mitään huolin siitä, kun vaan kaikki käy kuntoon. Hele ei aapojat perässä tullaan, kuin suutarikraatarin perässä taivaaseen. Perässä, vaikka perhana oli, sanoi suutarin. Kiskoin pikilankaansa, hampaat irvissä. Niin, niin. Marsia, annas soida, annas soida. Kolmannen toista luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijänä, Mikey Roadi, Alaskassa. Kolmastoista luku toinen osa, 7-veliasta. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijänä, Mikey Roadi, 7-veliasta. Alexis Gibi. Kolmastoista luku toinen osa. Läksivät he miehissä kulkemaan eteenpäin, ja myrskyksi tuimeni tuuli, koivisto humiisi ja taipui, ja milloin paistoi aurinko lempeästi, milloin peittyy se taasen ihanien hattarien kohtuun, jotka vilkaasti korkeudessa lentelivät pohjoisen ajamina kohden kaukaista kaarevaa taivaan reunaa. Vaelsivat he Mäkiä Ylöst ja Alas, ja suloinen oli velleksille tämän vaellus ja tämän myrsky, kun lähenivät kotonsa kunnasta lounaisessa. Mutta tulipäheitä vastaan vanha ukko, kolistimen, musta tukkainen äkeä taatto. Harmaat pensaiset kulmakarvat, kuin kaksi huhkaimen siipäät, melkein peittivät hänen tuikeat silmensä. Oli hän aikanansa ollut kunnon ampuniekkä, kaatanut monta karhua ja sutta. Turi viimein ankara tauti, joka vei häneltä kuulon voiman, ja kuuli hän enään ainoastaan huutavan puheen, huikeasti huudetun hänen korvaansa. Tämä onneton kohtaus sulki häneltä ainiaaksi karhun ampujen tien, ja silloin päätöi hän pauloilla pyydys tämään. Niitä hän syksynä ja talvinan viritteli summalta metsin lintujen, jänisten ja oravien kuolemaksi. Oli hän vakaa, jyrkeä mielinen ja törmäsanainen ukko. Tuli pian tuittupääksi katsellen elämää omalta kannaltansa. Hämpä nyt syys sunnuntain iltahetkenä käyskeli veleksi ja vastaan ahteisella tielle. Juhani, terve sinä vanha. Timo, terve, taatto, terve. Juhani, seis kunnioitettava äijäkarru. Kolistimen ukko, hä! Juhani, terveisiä metsämaailmalta. Ukko, mitä tahdot? Tuomas, huuda häntä korvan ja vahvasti. Juhani, tässä me ollaan nyt. Ukko, niinpä perkele vie ulettakin, ja tästä lähin armahtakon meitä taivaan ukko täällä kylissä taas. Juhani, mitä? Aapo, nyt ei ole poika hyväällä tuulella. Juhani, mitä sinä meinaat? Arvatpa sen. Niin, niin, kyllä, kyllä, kyllä. Tässä nyt nousee meille toiset juoneet. Hyvin tietty. Juhani, velje, tämä leikkaa kunniaamme. Aapo, ole huolimatta ja käskä häntä vaan kanssamme jukolaan. Juhani, kuitenkin kaikki tenkin ukko. Kun olet tuomoinen potraukko, niin käskemme sinua nyt jukolaan viettämään kanssamme oikein ryskeitä tulias juhlaa. Ukko, mitäs tulit sinä peikko? Meksiett pösyn nyt tuolla vuortasi Komeroissa aina kurjaan kuolemaas asti. Mitäs tulit? Juhani. Jassoo, tämäkus on kiitos käskysteni. Ukko, tulis tumpa kiusasta ja harmista, koska muistelen ansoja niin. Kirous, ompä yksikin aika mezzo menevät tästä lähin paulostani toisen pussiin. Te köllit, niistä nappailtiin jo kylliksi ennenkin. Juhani. Sanotko sinä meitä varkaiksi? Ukko. Sanoinkomaan, sanoinkomaan, mutta sinä ymmärrät ylskän ymmärrät, vaikka oletkin tuomoinen tuhmakeen poikainen tai mullisteleva mezzon poikainen. Juhani. Sanotko sinä meitä varkaiksi, koska sinua kestiin käskemme? Ukko. Mitäs sanoit? Huudet kovemmin. Huudet niinkuin miesbrukkaa ja älä tuossa pingu ja rääky. Mitäs sanoit, poika? Juhani. Kestiin minä teitä käsken, sillä olemme paikkiin niinkuin teidän kummipoikiane. Ukko. Sinäkö minun kummipoikani? Juhani. Minä ja nämä kuusi väljestäni tässä. Sentähden tulkaat kestiin kummi. Ukko. Suus kiinni. Minä en ole sinun kummis. Juhani. Olette juuri vissiin. Ukko. Minä en ole sinun kummis. En. Juhani. Juuri vissiin. Ukko. Suus kiinni sanon minä. Juhani. Juuri vissiin. Ellee menniston muori ole valehdelut. Ukko. Kuka? Juhani. Menniston muori. Tämänkylän yhteinen lapsimuija. Ukko. Minä annan paltua menniston muorille, vaan etten ole sinun enkä noiden muiden kanssa kummis. Minä ja sinun kummis. Huuti. Juhani. Huuti, vain niin. Mutta minua ei olekaan kannettu Papinäteen hammassuisena, umpisilmäisenä, penikka nulkina. Ei koskaan. Mutta kuinka hyvänsä? Minä käsken teitä kestiin. Ukko. Mutta minä en tule en, vaan kielen sinun käskemästä. Juhani. Minä käsken vain. Ukko. Mutta minä en tule sinä riivattu. Pidäkin taas. Juhani. Minä käsken vain. Lukkari. Pojat, pojat, olkoon Ukko rauhassa. Mikko. Hän menköön meistä herraansa. Yksinkertainen ja töykiä äijä. Katselee silmimme kuin villakoira. Hän menköön. Marsukko. Juhani. Mutta kuitenkin niiden yksinkertaisten harmaiden joroisilmien pohjasta kurkistelee mielestäni ylös niin kuin jokin pieni klippari Mikko. Minun on vähän paisuttanut minun sappeani. Minä käsken senut kestiin huikeaan hummaukseen. Oulta naamaas pinnailemaan minä sinun käsken. Olet hän kuitenkin hyvä taatto. Ukko. Mitä sanoit? Huuda kovemmin. Juhani. Hyvää taatto vaikka vähän uuteliässä. Mutta onhan tuo synti ainakin ollut kuuroin perisynti. Ukko. Hä? Juhani. Uuteliässä. Nyfiigi. Ukko Rässy sanoi ruotsalainen. Mutta muutoin kelpo taatto. Ukko. Kyntti. Hävytön kyntti. Mutta onko Metson poikasilla järkeä päässä? Ei tuumaa kaan. Höh tuossa hän lentää ylösjaloista niin aika parbi. Metsoparbi. Juhani. Esimerkiksi 7. Metson poikaa. Ukko. Mitä sanoit? Juhani. 7. Metson poikaa. Ukko. Olkoon heitä kuinka monta hyväänsä. Tuolta he katsella töllöttävät koivun oksilta. Tuossa nyt mällistelee vastaan yksi kuin sonni kohden uutta porttia. Ja vasta hän pöllähtää kun paokahtaa. Mutta silloin on hän pussissa. Samoin nytkin mällistelee tässä 7. Könttiä kohden kolistimen vaaria. Juuri niin kuin 7. Köninsilmäistä Metson poikaa. Köntit. Mitä? Mitä? Mitä minusta tahdotte? Juhani. Tahdon sanoa oikein vakaalla mielellä ja kielellä, että en ole mikään varas enkä Metson poikainen, enkä köntti. Ja sanon vielä yksin tein, että eräs vanha karru, eräs förbiiskatun Ukko, joka ei seison minusta juuri kaukana, ei montakaan virstaa tällä santaisella maantiellä. Että tämä mies, tämä häpeimätön karru, on suuri lurius ja hunsvotti. Ja olkoon se sanottu kaikilla kunnioituksella. Ukko, kukaan mies, kukaan mies sinä tapy käenpoika kuivan hongan nenässä? Ole, ole, ole, ole, ole, olenko minä hunsvotti edessä? Sanoppas, kukaan mies sinä käenpoika? Juhani, mitä peijäkaista puhaltaisin hänen kirottun korvansa? Aapo, älä enään mitään puhala, vaan lähtekäämme. Juhani, ei juuri vielä, sillä hän on suuri kelmi Ukko, mitä pevelin puskua puhaltaisin hänen korvansa? Eero, annas minä koetan, mutta pidäs sinä tuota sonni pulkkia. Juhani, niin puhalapas sinne yksi mojovasana. Ukko, kukaan mies, hä? Eero, kuka kar, sanoi pieni käenpoika kuivan hongan nokassa. Kuka kar? Ukko, tuossa on käki. Eero, sinä riivattu. Juhani, kas tuota perhanaa, paukahtipa. Eero, paukahtia korvalukkoon. Aapo, oikein tehty sinä kolistimen körri, oikein. Eero, hii teen äi ja sivalsijat takipeenöitsee. Juhani, Ukko, Ukko, huomaas, mitä teit? Tempasit nyrkilläsi poskele kunniallista miästä, vallan mantien päällä ja pyhänä sapattina. Ai, ai, Ukko. Aapo, oikein tehty sinä kolistimen riihitonttu, oikein. Ukko, mitä lörpättelet sinä siellä? Eero, oikein sanottu sinä kolistimen nurkkajulli, oikein. Ukko, suus kiinni sinäkin kärpä. Minä opetan poikia nenälleni loiskeilemaan, sillä kolistimen vaari ei sinä juuri kauankaan siekäille ennen kuin hän iskee. Juhani, minä häntä isken tuohon takkuiseen kaulukseen ja kiskon äien ilman armoa olut kestiin. Hei, saa, Ukko, nyt marssimme. Ukko, helvettiin sinä. Juhani, olutta juomaan, että maas rebei. Ukko, hellitä kaulukseni, saatpa muutoin vasten klanias. Etkö sinä perkeleen juuri hellitä? Juhani, ämpäri olutta. Tuomas, mitä hulluutta juho taas? Aapo, olkoon Ukko oloillansa. Juhani, herra varjalle, hän on meitä haukkunut kuin koira. Mitä hänelle tekisimme? Hän on tuomoinen vanha äi ja reppu, mutta tulkoon hän jukolaan riemu juhlaan juomaan olutta vihoissansa? Niin, Ukko, minun sydämeni ei anna perään, ei. Ukko, hellitä kyntäs. Tuomas, mielitkö hellittää? Katsos tuosta, kuinka korjasti hänen päästät. Menkät äi ja... Juhani, äh, minä olisin kantanut hänen iloiseen kalasiin. Kantanut, kuin pienen lapsen. Sillä säkeni ja sähkyy karvainen poveni. Herran poika, kenen Paulasta olen minä naapaistunut lintua? Lintua tai jänistä? Tuomas, kitas kiinni? Juhani, olenko minä varas, minä? Lukkari, sitä ei hän sanonut poikani. Juhani, sitä kohden hän somma eli kuitenkin. Ah, olisi hänen päänsä lakeilta parin kolmenkymmenen talven lumipuissa. Niin, Herran poika. Tuomas, menkät Ukko? Ukko, köntit, olenko minä keppikoni edessänne? Korven hallavat, päähän nujittavat suden penikat. Mutta kyllä teidät opetan vielä, minä teidät opetan köntit. Siirtyi heistä viimein kolistimen äkeä Ukko, mutta kauan jupii siihen vihoissansa. Syljeskeli ja jupii itsekseen. Astele saan ahteellista tietä. Kulkemaan taasen läksivät myös veljekset ja heidän seurolaisensa Lukkari ja Rajameen rökmentti, johon viimeisena retkeili. Mutta kun he näin olivat hetken kulkeneet eteenpäin, tuli heitä vastaan kaksi naista. Entinen männiston muori ja nokkeella pallaroinen tyttärensa Venla. Ja asteleivat he kiireesti, aikeissa puolain metsään valkeat tuokkaset käsissä. Tämä kohtaaminen saattoi veljekset ällistymään kovin, ja äänettominä katselivat he lähestyviä vaemoja. Sesähtuivatpa kuitenkin heidän etensä ja vastuksiin nyt tuijuteltiin hetki rengas silmin kumaltakin puolelta. Mutta viimein astui esiin aapo, ilmoitte heille teerimäen vuorille tehdyn lujan päätöksen ja käski heitä vieraiksi tulijaiskestiin. Epäillen, mitä heidän piti tehdä, nyt seisoiivat äiti ja tytär, seisoiivat ja myhäillivät salaa toinen toisellensa ja mytistelivät luikaroitten huuliansa. Mutta koska myös Lukkari kehotti heitä kuulemaan väljäisten kutsumista ja käymään kahvin keittäjiksi pitoihin, päätivät he vihdoin lähteä iloisen matkuen seuraan. Ja niin oli Jukolan poilla Lukkarissa Mahdikas välimies ja sovittaja toukolaisia varten muorissa ja hänen tyttäressään kiltit kahvin keittäjät ja rajamäen mikossa oli heillä iloisen tulomarssin soittaja ja pelimies karkeloissa toukolan tyttöjen kanssa. Muistelen kaikkia näitä etuja astelivat he yhä uljaamalla vauhdilla kohden matkansa päätä ja seisoiivat viimein Jukolan pohjenpellon santaisella töyräällä ja näkyi heidän edessään ojaan niittu, sen takana taasen kotopelto, mutta ylempänä itse Jukolan talo, ihanasti surkumielinen. Kauan äänettöminen ja kosteilla silmillä katselivat veljekset kotoansa vieriällä kumisavalla kummulla ja länteen kallustui aurinko, mutta venhemmin aina puhalteli pohjonen kohisten männistossa kivisellä määllä talon eteleisellä puolella. Tuomas, tuossa on siis Jukola. Juhani, oletko sinä Jukola? Aapo, omparyhtis jotenkin rauennut ja sammalle tarttunut kiireellesi kotomme armas. Juhani, sammalle on tarttunut kultaiselle kiireellesi kunnioitettava äitimme Jukola. Timo, terve Jukola, joka nyt istut kakeytät edessäni tuossa, kaunina kuin Jerusalmi ennen. Juhani, oletko sinä Jukola? Sinä? Äh, enhän voikkaan estää kyynnellä karpaletta karheilta naamaltani, koska sydään meni kiehu ja kuohuu. Voi kaikki alta mihin silmeni isken, annetaan pojaalle takaisin hellän ystävän katse. Kas kuinka lempeästi tuo musta omeetan akkuna läpikin myhäilee minua vastaan. Terve, sinä toivon tähti, terve. Eero, terve, terve, sinä toivon musta tähti. Juhani, terve, armahin, lantakasaa siinä alla. Ihanampi onnen kukkulaa. Ah. Timo, kyllä se on kaunista, mutta miksi ei tuota lantakasaa, olen jo aikapäiviä keskottu pellolle. Niin, niin, se kasaa siinä ilmoittaa, todistaa ja merkitsee Nahkapeetturin juurevata perinautomatonta laiskuutta. Onko se tämä laitaa? Syyskuussa lantakasaa kotona kököittää. Minä närkästyn kovin tälle Nahkapeetturille. No, no, saatpa kuitenkin anteeksi varsinkin tänä päivänä, joka on jukolan jupeli juhla. Juhani, terve, hallavalla, lantakasaa terve, sanon minä vaan, huolimatta, mitä se todistaa ja meriteeraa. Terve, jukola, kasoinesi, peltoinesi, niittuinesi, kaunis, niin kuin taivas. Timo, taivas on kuitenkin korjampi. Juhani, suus kiinni, ihanen paratiisi tämä on. Simeoni, älä lausus syntiä. Juhani, kieleni lausuu, mitä sydä meni kuiskaa. Lauri, minäkin nyt jotakin lausuisin, mutta tämä merkillinen hetki on perin masentanut kieleni entisen vikkilyyden. Juhani, sanokkielin, puhumielin, luihkaisen riemurinnastasi ulos. Vuoret roikkaa, metsä kaikaa, ja taivassa ollaan äänettä hetki-aikaa, hetki-pyhää ja lyhykäinen. Siinä on versy, jukolan justin sepittämä riemuissansa. Aapo, mutta olkoon tässä 30 kyliksi ja rientäkääme tarkoituksemme perään. Juhani, niin, nyt ovatkaamme viimeisen perään kuin kuteva särki joukkorysän takimmaisen nielun. Mennään nyt, etteivät ikävysty arvoisat vieraamme tähän riemuume angaraan. Eihan ole jukola tuossa heidän kotonsa, ja toiseksi he ovat sen nähneet myöhemmin kuin me. Te kantooori, te männiston muori tyttärinen ja senään rajamäen kunnioitettava perhe. Elkäät nyt panko pahaksene tätä. Lukkari, sitä ei sinun tarvitse rukoilla. Kylläpä käsitämme, mikä tämä hetki on teille. Se on korkea juhlallinen hetki, täynnä juovuttavaa iloa. Juhani, ihanasti sanottu, potrasti sanottu. Mennään nyt. Tuomas, paukahta kot pyssymme ja soikoon mikon viulu. Juhani, niin, jospä saataisin nyt vähän musiikkia. Yksi ammunto veljet, yksi huikea ammunto. Yhtaikaa. Kiljatti nyt mikon viulu, ja melkein yhtaikaa pamahtivat juhanin tuomaan ja aapon pyssyt. Uliat hevoset silloin korkealle leiskahtivat vankkurien edessä. Kiljen läksivät naurat kirmaisamaan. Yksi sinne, toinen tänne. Mutta ei pös yksikään heidän johtajistaan ellittänyt leikissä nuoraa kourastansa. Ei simeoni, ei timoo, ja kaikkein vähimin heistä eero. Purren hammasta he seurasivat, vaikka melkein raahaten, seurasivat kukin elukkaansa, ja pilvenä pyöreskeli pelolla kuiva hieta. Seisahtua täytyy huiskahännän ja kääntyä miehensä kanssa oikealle raitillensa jälleen. Niin retkeili matkui alas. Katosi hetkeksi ojaniitun alankoon, mutta ilmestyi taasen piaan, käyden ylös pitkin jyrkkää ahdetta ja astuen kotopellon veräjästä sisään. Mahtavasti soitti Mikko Viluansa. Kovin reuhuivat iloista uhoista kiljaa kiiski, joiden haukkinaan vastasi taasen nahkopeitturin laihe kämäleukainen rakki, tuvan nurkalaan ilkutellen vapiisävä kurja. Ulos kutsui meteli jukolasta kaiken kanssa, ulos vierulle kiviselle tanterelle. Mutta lapset nähtyhensä rajameen rygmentin lähestyvän taloa taasen, kirmasivat takaisin tupaan kiireesti, parkuen kovin ja pistivät itsensä piiloon, mikä sänkyyn, kaattuvan alle mikä uunin päälle, kolisevien kalupuitten sekaan, sydämmessä kauhistus. Samasta pelosta vaikeni äkisti rakki, koukisti häntänsä koipien väliin ja mateli piiloon nurkkaan penkin alle. Oli nyt pihaalla menoa ja meteliä. Siinä miesten huudot, koirien mekastelu, lehmien ammuminen, pienen palleroisen sonnen mörinä ja viulun kiljuva äänikilvoin kaikui ympäri, koska lähestyy jukolan taloa vaeltava joukko. Ja huminolla ravisteli pohjonen kivimäen tuuheata mäennistöä. Mutta veljekset sydämmessä riuutuvan liepeys kävivät esiin tervehtimään huoneen väkeä heidän entisen kotonsa armaalla pihaalla. Ja koska käsijä oli puristettu, elikot ja kuorma korjatut astuivat he viimein miehissä talon avaaraan tupaan. Mutta toukolaan läksivät lukkari ja aapo, sovintoja tulijaisjuhlaan kutsumaan miehiä, jotka niin kauan olivat eläneet vihassa ja painossa jukolan veljesten kanssa. Ja koska he mukavilla lukkarin lausumilla sanoilla olivat saattaneet kutsumuksen ympäri, sekä miehille että naisille, riensivät he takaisin auttelemaan muita rakentamassa pitoja. Lakeaksi tehtiin permantojukolan hauskassa tuassa. Kuohuva olutta vetävisä haarikoissa kannettiin pöydälle ja tulisian ympärillä liekiöitsi kiltti Venla äitinsä kanssa. Palloili kahvivalgian savu katon nokisten orten alla, myllyn hampaisse pieneni räiskynällä poltettu jyvää ja tuleella höyrysi nahka-peitturin emäinen pannu. Ja mikä nyt lakaisi kartanua, mikä kanteli halkoja pinosta tupaan, mikä hakkasi havuja koristeiksi laattijalle ja mikä mitäkin teki, ja akkunan ääressä leveällä rahilla istui iloinen Mikko antain silloin tällöin biulunsa vengahdella. Mutta miksi kuiskuttelee nyt mänysten muori noin hartaasti juhanin kanssa tuolla porstuvassa, ja miksi seisoo juhani silmät harraillaan totisena kuin tuomiolla. Muori antaa hänelle tiedöksi noin kautta ranteen, ettei löydy enää heidän puolestaan estettä hänen ja Venlan sydämien välillä. Tästä ällistyy poika puhkailee, huokailee, hikoilee ja niskatukkansa koristelee kovin, mutta viimein rientää hän porstuvan takaisin aukaisee tuvaa. Muori lähtee hänessä loistavilla kasvoilla, mutta ulos pihaalle astuu juhani, astelei kuin huoneet on tonttu, tietämättä minne hän astuis. Tuolla jukolan seinän takana hän nyt pasteerailee edes takaisin, hikoilee, huokailee, hohtaa ja höyryää, ja niskatukkansa koristelee kovin, mutta viimein rientää hän porstuvan takaisin, aukaisee tuvan narisevan oveen ja lausuu huohoittavalla melkein itkävällä äänellä. Jos kanttori olisi niin hyvä ja tulisi pikkuisen tänne nurkantaaksa ja sinä myös aapo, tulee armasveljeni. He täyttivät hänen pyyntönsä ja pienseisoivat he kolmesin jukolan seinän juurella tuumiskellen asiaa, jonka juhani oli heille ilmoittanut. Siinä tuumiskeltiin, keskusteltiin ja päätettiin, että juhani ottaa Venlan, joka kuitenkin on kelpotyttö. Silloin kiivaasti ja lujilla askeleilla astuu juhani sisään ja tarttuu Venlan käteen lausuen, olkoon sanottu. Silloin Venla hieman kainostelee, peittää silmönsä ja myhäilee, mutta sallii kuitenkin käteensä viipyä juhanen turpeassa kourassa. Tästä ihastuu muori ja antaa heili äitillisen siunauksensa, lukkari toivoittaa heille onnea ja menestystä ja muistuttaa heitä dyhykäisellä puheella aviokäskyn tärkeistä velvollisuuksista. Kihloissa oli siis juhani. Vanha rakkaus oli uudestaan viritetty hänen povessansa, mutta sulhainen puhkailee ja hikoilee, katsahtain tuolloin tällöin salaisesti morssiantansa kohden. Äkisti kiirehti, hän katsomaan hevoisia ojaanitulla, näkee siellä impyvaaran molemmat nuoret tammat, hän näkee, mutta ei kuitenkaan näe. Olisipä hän pitänyt hevoisina kaksi kurkeakin siellä niitun äärehillä. Niin viehkeilee aatoksensa morssiammessa, jota itsellänsä olevan hän tuskin voi uskoa vielä. Tämä päivä on hänelle ihmeellinen. Pian kirmaisee hän takaisin taas, himooten katsalla Venlan kuvaa. Vahvasti hän astuu ja kuulee, mikoon biulusta pelloille huikean puolan marssin. Silloin vääristyy Äkisti hänen suunsa, kyynel kastaa hänen silmensä, jonka hän kuivaa jykevelle nyrkilensä ja tuntuu kuin oli siihen taivaan ilossa. Tultuansa pihalle ei näe hän edessään rajamäen kaksois paria, jotka keppi hevoisillaan ratsastella vilkkaisivat raviatanterella. Ei huomaa hänen silmensä huoneen portaalla mikon tallukkaa pientä pullorattainensa. Sisään hän lujaasti astuu ja hänen katsannossaan näkyy salaisesti pohtava uho, totisuus, iankaikkinen. Mutta kokon tuipa vähitellen toukolan poikia jukolan määlle. Puva jään ja tallen välillä jo Seisoskeli heitä joukko. Nysät hampaissa katsellen rakiä ja rattaita ja nahka-peitturin letkäkäsyjä, lynnän varkkinoilta ostettuja. Siinä he Seisoskeliivat, tarkastelivat ja arvostelivat joltisen hetken, mutta astuivat vihdoin ylipihan kohden asuntohuonetta yksi silloin, toinen tällöin. Asettuivat he Seisomaan muutamat vasten seinää kahden puolen porrasta, muutamat porstuvaan, kuullellen hyörinä ja hälineä siellä sisällä, mutta vihdoin aukeni ovi, ulosastui aapokäskiin vieraita sisään. Sisään astuivat toukolaiset, kokontuivat vasemmalle oven ja sivuakkunan välille. Siinä he Seisoiivat vakaapinää pideellen kukin lakkiansä huultensa edessä. Näkyi heidän joukossansa kissalan aapeli, joka viistoon kohden ovea katseli taaksensa. Näkyi kuninkalan eero, seiväställen silmillänsä laattijata. Lähelle heitä akkunan ääressä istui Mikko Vilunensa, kielellen mälliä poskessaan ja syljeskellen. Hänen polviensa nojalla Seisoi pikkutallukainen isänsä silmäterä, mutta pöydän edessä pattisaava kohdassa Seisoi lukkari valmiina alkamaan puhettansa, joka ravistelisi selkä munia, ja tuikea oli hänen muotonsa. Karautelen kurkkuansa ja sivellen etusormellaan ja peukalollaan laukansa alle. Hän katsahteli, mul autteli ankarasti oikealle toukolan miehiä kohden. Mul autteli vasemmalle, jossa pöydän ja pohjoisen sivuakkunan välissä Seisoivat jukolan veljekset äänettöminä tujotelen permantoon alas. Likeillä tulitakaa nähtiin myös Nahkopeitturin perhe, Männiston muori tyttärinensä, ja rajamäen kaesa, joka nouskatoosa kourassa ja naavan uskassa istui rahilla, huiskutellen ruumistansa. Mutta kolkassa tulitakan ja oven välillä havutukin ja vesisaavin vaiheella Seisoi rajamäen poikaset. Siinä heikka, mörökölli ja kaksoispäri Seisoivat, kummastuksella katsellen äänetöntä seurakuntaa jukolan tuvassa. Mutta pöydän ääressä lukkari Seiso, vallan totisena äänetön nähän leukaansa pitelee, avaa viimein suunsa, mutta pidättää sanansa kerran vielä Karauttaen kurkkuansa. Hirmuisen katsan on viskaisen hän taasen oikealle, viskaisen vasemmalle ja irvistää kuin purestkilisi hän koiruohotukkoa, mutta viimein kuuluu hänen sustansa seuraava puhe. Perkele, joka käy ympäri kuin kiljuva jalopeura, puhallellen myrkkyä maailmaan, on myös näiden naapuristen sydämessä sytyttänyt fihan ja vainon liekin. Se ensin vienosti pilkahteli risu rykelmässä, mutta leveeni ja kohosi pian hirveäksi kasken paloksi. Ensin oli se kuin pieni kärpänen, mutta kasvo ja paisui kuin syötissä härkänen ja peitti synkeällä savullansa taivaan valon. Niinpä musta Perkele sai vallan ja nyrkit pystyssä käytiin aina toinen toistansa vastaan ja erottiin viimein kauhestavan rähinnän perästä mustelmilla irvestelevillä haavoilla ja sarvitetuilla otsilla. Mikä surkeus? Taivas huokaili. Muorat ja laaksot huokailivat ja järjättämät luontakappaleetkin puhkailivat, vaan pimeys ja helvet riemuitsivat. Aattelihan moni päätänsä nyökytellen. Tässäpä vielä kahleet kilisee. Raippa vitsat vinkkuu ja sipirjan kylmillä tuntureille marssi poikia rakkaasta syntymämaasta. Ennustipa moni niin, mutta väärinpä hän ennusti ja siitä olkoon sebaotille kiitos ja kunnia. Katsokaamme kummallista tempua. Heittivät veveljekset ihmisten nurkat, kylän miehet ja kaiken kansakunnan ja karsivat kaapaisemaan metsien yöhön ja mietiskeli taas en monen mieli näin. Tällä lailla, tällä lailla sissejä tehdään seitsemän verta janoovata kiukkuista sisiä Suomen metsiin. Mutta sebaotille kiitos ja kunnia, että he näyttivät profeetillensä syllän pitkän nenän. Saattakoo heitä metsään perkele, niin kuin ennen tuusulan papin, vai vetiikö heitä sinne korkeuden voima, niin kuin johanes kastajata korpeen? Sitä en käy päättämään nyt, mutta parastansa koetti perkele heitä kohtaan sieläkin, saattaaksensa heitä turmion tielle. Hän heitä viina myrkyllä, vielä maku varillakin vie koitteli. Hän, niin kuin he itseovat kertoneet, heitä johdatteli ylös pyöryttävin korkeukseen, kummalliseen rakennukseen, siihen niin kutsuttuun Saapas-Nahka-Torniin ja näytti heille maapallomme puolistkon, näytti heille kaikki kauhistavassa sekaamelskassa, pelottaaksensa miehen aivosta järjen pois. Sitä hän tarkoitti, mutta hänen oma tuumansa löi hän tähäpeällä vasten naamaa, johduttaen ajoissa poikien askeleet tien oikealle haaralle. Taisteloon Ankaraan he rupeesivat, astuivat uljaasti kamppailemaan omaa sydäntänsä, syvästi jortunutta laiskuutta, jäykkää, tyllyä maata, kylmiä, rameita ja soita vastaan, koittivat kaikki oman tahtonsa järkähtämättömyyden kautta, herran sebeotin avulla. Ei jaa, tässä palavat he takaisin ihmisiin taas, mutta eivät peruevereinä, vaan oivallisina miehinä, komealla juhlallisella juryllä he tulevat nopeasti pyörivillä vankkureilla, joita kaksi nuorta ja korskea tammaa vetää. Ja seuraa heitä vielä ammuvat, kylkiset lehmät ja mylväälevä sonni jukuuri pää. Näin he tulevat, eivät sessien luolista, vaan heidän omien kourinsa rakentamasta uudistaloista, ihanasta impi vaarasta, ei jaa. Heidän kauttansa on sebeot saanut kunnian, mutta häpeän tuo sarvipää saatana helvetissä. Tässä he nyt seisovat ylistystä ansaitsevina miehinä ja tarjoavat entisille vihamiehillensa sovinnon kättä, ja teidän toukolan arvoiset miehet ei tarvitse enää katsoa häpeäksi, kutsua ystäviksenen jukolan veljeksiä, sillä nyt he vuodottavat ympärillensä kunnian loistetta, vaan ei häpeän tahraavata lokaa. Ottakaa siis vastaan sovinnon ylitse kuohuvakalkki ja muistakaa, että te saatä heitä turhaan kuroittamaan teille kättänsä, jos välttää tahdot ja tulevaista vihaa. Huomaitkaat, jo aurinkoinen laskee, katsuin taakseen lempeydestä riutuvalla silmällä kohden taivaan kaarta, joka idässä hohtaa. Katsot, tämä on Herran armon liiton merkki, ja nyt tärkeää viittaus entisille vihamiehille käymään sovinnon, ihanan veljellisyyteen, ja antamaan perkeleille ja hänen enkeleillensä vasten otsikkoa, tuikeampi isku kuin koskaan ennen. Tämä on Jumalan tahtu, ja tämä on myös minun tahtuni, ja hän, joka ei nyt sanallemme kallista korvansa ja sydäntänsä, hän olkoon Anathema ja Maranatha, ja perkeleet hänen viimein helvetissä korventakot. Kuule minua, Sebaot, kuule minua, korkeuden Herra, Hosi Anna. Niin puhui Lukkari, ja voimallinen oli liikutus naisten sydämissä. Hillittomassa etkossa hyrisivät Nahkcapeitturin emäntä, Männiston muori, Nokkella Venla, ja rajamäen Nuuskanaamainen kaisa, hyrisivät, niin kuin lippiä tiinussa pesien kourissa ryskähtelee uusi neljäniitinen hursti. Mutta vastuksiin nyt astuivat toukolan ja jukolan miehet, ja sovinnon merkiksi puristelivat vahvasti toinen toistensa käsijä. Sydämellinen vilpitön ja vaka oli tämä sovinto, vaikka kankeastekin käsijä iskettiin, vaikka jotenkin kyräilevillä silmillä katseltiinkin toinen toistensa. Mutta Lukkari katseli Riemun myhäilyksellä pöydän päästä, jossa hän istui edessään oluttuoppia höyryöväk nurrikuppi. Mutta ympäri tupaa kiertoili myös olutta valkeissa haarikoissa, oli miehestä mieheen ja viimein myös naisesta naisen. Sillä olipa joko kontunut jokko toukolan tyttöjäkin jukolan tupaan. Heille, jotka kuiskuteillen keskenänsä seisoivat tulitakaan ja havutukin vaiheilla, kanteli kahvia, mennistön muori Nobsa Venla. Ei vätpä ottaneet he vastaan juuri kerkeästi, vaan vasta vihdoin, kun kantaja itsepentaisesti oli uudistanut tarjoamisensa kaksi kolmekin kertaa. Ei tänä iltana Mikkoakaan unohdettu, vaan kannettiin parunsaasti oluttaja viinaa kaulan kastiksi soittomiehelle. Siitä rupeesi hän viulunsa kruuveihin syljeskelemään oikein ankarasti ja soinuttelemaan tuota monin kerroin yhteen liimattua konettaansa. Ja he lähtivät siitä viimein vallan ihana ruotsin katrilli. Hetken aikahan tuossa pelaili, mutta koska eikänkään astunut esiin laattiolle, seisautti hän katrillin säveleet ja hellitti iloista ja uljasta polskaa. Sitä pelaili hän hartaasti ja kauan, mutta eipä yksi ainoakan pari pyörinnyt permannolla. Siitä Ukko vihdoin perin harmistui, antoi sompansa ihan seisahtua ja kierrellen mällien sijo syljeskellen rupeesi hän kilkuttelemaan viulunsa kieliä. Äänetönnä istui kansa, lähellä peräakkunata istui aapo, tuolloin tällöin tähtäilen tarkasti erästä ympyrjä kasvoista ruskea-ihoista, mutta vakata senisilmäistä tyttöä, joka Venlan kanssa haasteli kuskutellen, huulellaan viattomuuden ja kainouden kilttiinipistys. Uuteliaasti katseli hänä aapo, muistutellen sinne tänne, mutta eipä johtunut mieleen sen neitosen nimi. Kysyi hän viimein lukkarilta, nyhkäisten häntä kylkeen ja aivan nopeasti vastasi lukkari. Se on se kongkalan Henrika. Tästä kirkastui aapon otsa, ja hetken päästä lausui hän Mikolle. Antakas meille Katrilli. Rupeesi nyt Mikko uudestaan, ja aapo lähestyi kongkalan kainoa tytärtä, pyytäin häntä pariksensa. Neito seurasi häntä, asetti itsensä hänen vierensä, mutta ujostelen myhällen ja punehtuen angkarasti. Kokon tui pari ja laattia oli myös toisilta puolilta, ja viimein rajameen viulun kiljuessa tanssittiin Ruotsin Katrilliä lakeassa tuvassa. Iloisesti loimoitti valkia, värepiihdisä liahahteli ja kovin jyskysi leveäpalkinen permanto, koska vakaavina totisella kasvoilla siinä tanssittiin juhlaisessa äänettömyydessä. Mutta pöydän takana lukkari istui, oli hän tyytyväisenä nauttunut kaksi knorria ja kolme kylmää ryyppyä. Hän istui hymyllä katselle nuorten karkelua permannolla, ja korja punerus oli ilmöstynyt hänen poskillensa. Mutta koska vihdoin Katrilliä oli loppunut, hirveän pitkä, nousi lukkari ylös ja ilmoitti aikeensa lähteä, ja otettuansa pienen lähtönaukin ja pidettyänsä pienen jähveäs puheen, jätti hän kiitollesna jukolan talon. Ei huolinut hän hevosesta, joka hänelle kaikilla hartaudella tarjottiin, vaan läksi astelemaan patti saava kourassa. Seurasi häntä juhani yli avaran pihaan, ja aukaisi hänelle vikkelästi jukolan vanhän huojuvan portin. Ja siinä seisoi vielä hetken mahtava sovintomies, katsellen kohden tähtikirkasta taivaasta, haastellen juhanin kanssa ilmoista ja tuulista. Viimein otti hän hyvästi, ja syvään kumarsi juhani raapaisten jalallansa, ja ometan seinässä briskahtalivat santa- ja pienet kivet. Siitä palaa siihen takaisin iloiseen tubaan lausuen itseksensä. Hän on tehnyt suuren työn. Mutta kohden kirkonkylää patti saava kourassa ja musta vannellaki päässä asteli lukkari myhäilen, ja somat ruusut punersivat hänen poskillansa. Mutta ilon ja karkeloiden hälinä jukolan tuvassa eneni hetki hetkeltä, ja muuttui viimein ryskeiseksi riemuksi. Milloin viskeltin katrilliä, milloin pyöryttävä polskaa, tanssettiin melkein ilman levähdystä ja permantojymisiä, sen jykevät palkit taipuivat nuorten miesten korkkojen alla. Aina iloisesti valkia leimusi, aina iloisesti mikon viuluvinkui, vinkui, että kattonaukui ja nokiset orret vapiisivat. Ympäri miehestä mieheen kiertoili kuohuva olut, naisesta naisien höyryävä kahvi, ja kahvin saosta ennusteli rajameen kaisa väljäksille onnenpäiviä aina hautaan asti. Niin iloittiin väljestän tulijaisjuhlassa, niin juotin sovintomaljaa kuohuvista haarikoista ja erottiin vasta aamun tullassa. Kolmannen toista luvun toisen osan loppu.