 Jeg skal fortælle jer noget om mobning i dag, og det, jeg ser, vil komme ind på, er noget, der handler om, hvad det er for nogle grundlæggende mekanismer, der ligger bag mobningen overhovedet opstår. Min baggrund for at gøre det, er, at jeg sammen med Jelle Kuffhul er leder af et stort forskningsprojekt, der hedder EXPOS, og det står for Exploring, Bulding & School, og vi har siden 2007 forsket i det her emne, og dengang, der var vi 7 forskere, der havde støttet fra Trygfonden, men siden har vi fået støttet fra forskningsråden og er nu i alt 11 forskere, der arbejder tværfravligt med emnet. Mobning er jo et problem, der rammer rigtig mange mennesker, og ikke mindst, som rammer rigtig mange børn. Alligevel var der indtil vigtig i gang, faktisk, for barsende lidt forskning på området, og specielt, altså i Danmark, der var forskning andre steder, men ikke i Danmark, og specielt har der været meget lidt forskning, den art, som vi kalder for grundforskning, altså forskning, der går i dybden med selve fenomenes karakter, og som for eksempel undersøger, hvad det er for nogen, hvad skal vi sige, socialt, psykologisk, kulturel og så videre, så videre, typer af mekanismer, der ligger bag, at vi har det fenomen overhovedet. Allerfør skal jeg sige en lille smule om mobningens udbredelse. Vi lavede i 2009 en spørgsske med undersøgelse, som vi kalder for Vesterhjens undersøgelse, hvor vi spurgte i alt 1.052 elever på syvne og otte klassetræne, hvor vidt de var blevet mobbede, eller halv fødsels- og mobbeding, og om de selv havde mobbede inde for de sidste måneder. Børnene var fordelt på i alt 60 klasser fra tre forskellige kommuner på den københavnske Vesterhjen, og det var Inge Henningsen og Helle Rappel Hansen, der stod for denne her undersøgelse. Den viste, at 12,9 % af børnene havde oplevet mobbed, og at 17 % havde været med til at mobbe. Vi spurgte også børnene om deres erfaringer med mobbing fra tidligere i deres skoletid, og der viste resultaterne, fuldstændig som de også viser i andre undersøgelser international, at det er en kurve op, og det er mellemtringet fra fjære og til sjætesivne klasse, hvor mobbefrekvensen stiger, og så flader den ud og holder sig nogenlunde stabilt resten af grundskolen. Det viste også, at alle klasser havde erfaring med mobbing, selvom det selvfølgelig fordeler sig udjevnt, hvor der er mere eller mindre 18. Hvis vi ligger de her tal til grund, så er der igennem snit et par stykker i hver klasse, som oplever at blive mobbed. Vi kan også sige, at der er cirka vanine barn, der har den her type af oplevelser. Som mobbing er, med andre ord, et meget udbredt fenomen. Og til det er der sikkert nogen, der vil sige, at sådan er det jo altid været. Så er det med børn, ikke? De laver hakkeordner, og det styrker nogen, og det svækker nogen andre, og det kan man ikke gøre så meget ved. Så en af middeltid ikke så enkelt som det, hvis man synes det er enkelt. For det er nemlig sådan, at hvis der er mobbing i en klasse, så er det faktisk noget, der går ud over alle de børn, der er i klassen. Det går ud over mobbing, går ud over børnets trivsel, generelt i klassen, angstnivået haves i klassen, og mobbingen får på den måde stor betydning for ikke alene børnens mulighed for at udvikle sig socialt, men også faktisk for at udvikle sig fagligt. Så på den måde er der mange gode grunden til at prøve at forstå mobbing for også at kunne tænke i, hvad det er, man kan stille op med den. For at komme nærmere en forståelse af, hvordan mobbing opstår, så har vi ude over de her spørgsskemer, også lavet flere hundrede interview med børn. Vi har interviewet voksne, lærere, forældre, skoleledere, pedagogere, og vi har lavet et udtal af observationer i skoleklasser på fritidshjem i skole, gode og mange andre steder. Så det er de data, vi lægger til grund, når vi udvikler begreber, udvikler teori om det her fenomen. Så næste spørgsmål er selvfølgelig, hvordan er det mobbing opstår. Det er meget mindre tro, at årsagen til mobbing må kunne søges i den enkelte i enkelt individ, altså at årsagen må kunne søges, for eksempel i sammensætningen af særligt aggressive personlighedstyper i en klasse, og særligt sårbare personlighedstyper i samme klasse. Men vores forskning peger faktisk i en helt anden retning. Vores forskning peger på interaktionen mellem mange forskellige typer af kræfter, som det, der skaber robunden for mobning. Og nu skal jeg nævne nogle af de her mange kræfter. For det første betyder lærerne og skoleledelsen rigtig meget. Lærernes måder at være til stede på i klassen, deres måder at undervise på og give bidrage de eleverier i forhold til opbyggning af fællesskab blandt børnene, har rigtig stor betydning. Hvis lærerne benytter sig af det at vise foragt, fremfor at opbygge værdighed, som en autoritetsstrategi eller som en pædagogisk strategi i klassen, så har det rigtig stor betydning for den kultur, der opbygges i rummet her. Og det har meget stor betydning for de typer af relateringspraksiser, som vi kalder det, altså de måder børnene lærer at forholde sig til hinanden på. Skoleledelsen bidrager også meget væsentlig. Skoleledelsen bidrager til at skabe kultur mellem lærerne. Skoleledelsen er med til at skabe de forståelser af børn og af forældre, som lærerne bærer videre. Det sker altid i interaktion, men de har også deres meget klare bidrag. Lederne er modalt, lederne skaber kultur i læregruppen og på skolen som helhed. For Ældernes måder at forstå og støtte både deres egne børn og klassens andre børn har stor betydning. For Ældernes muligheder også for at komme i en gensidig respektfull dialog med skolen med lærerne og ledelsen betyder rigtig meget. Klassens historik som der står her, klassens fortid har stor betydning. Hvad er det for nogle erfaringer klassen eller børnegruppen som helhed bærer med sig i forhold til det, det er at kunne skabe fælleskaber eller at kunne type over i mågningen? Hvad er det for nogle erfaringer, de har med i forhold til det, at have relationer til både andre børn, men faktisk også til voksne? De enkelte børns personlige historik, det de bærer med sig ind i klassen, betyder selvfølgelig også noget. Men det betyder aldrig noget alene, det betyder altid noget i mødet med de her mange andre kræfter. De fysiske rammer betyder noget, de digitale medier betyder noget. Vi har stort til det ikke mobbekases i dag, hvor der ikke også er involveret digitale medier, sms'er og forskellige beskeder, der er fløjet afsted på. I tidligere var det meget Arto, Nuartte, Facebook osv. Den her eskalering af hastighed og er rækkevite, der opstår, når børn kommunikerer via sms'er, for eksempel Facebook, har meget stor betydning for deres måder og deres muligheder for at relatere sig til hinanden. Og som det sidste er ved nevne, er der mediaprodukterne. Børnens brug af computerspel, af film, af YouTube-videoer, af reality shows, tv osv. Har selvfølgelig også indflydelse, fordi der der bliver hentet utroligt meget inspiration til identiteter, positioner, måder man kan forholde sig i konfliktssituationer, måder man kan løse konflikter på igen og igen og igen. Der er masser af inspirationer hentet der. Den inspiration udgør en form for kulturelle redskaber, kan man kalde det, som blandes med den anden inspiration, de får andre steder fra. Og som igen går ind og møder de bidrag, der kommer fra de mange andre kræfter her i modellen. På enten er altså, at alle de her forskellige kræfter og bidrag, de ligger interagere med hinanden. De ligger og skaber og former på hinanden og sammen etablerer de børnegruppens funktionsmåde. Og for eksempel altså også den måde fungerer på eller den situation, der kan resultere i modning. Og det er derfor, vi ikke kan nøjes med at pege en enkel faktor ud og sige, der, lige præcis der, har vi også en til modning. Nu ved vi det. Det kan vi ikke gøre. Vi kan ikke sige, det er på grund af lige præcis det barn med den personlighed, eller det er på grund af den slags lærer, eller det er på grund af de her fuldstændige umulige forældre, at børnene bliver fjentlige overfor hinanden. Børnene bliver fjentlige, hvis der opstår en situation i gruppen, som alle de her mange kræfter er med til at etablerer og som hever forakt produktionen, som jeg vil komme tilbage til om lidt, hvad er for noget. Selvom mange jo godt ved, at modning er et kompliceret foretagende, det er jo mange, der godt ved, så er det alligevel enormt udbredt at søge efter de her enkel faktorer, når man skal prøve at forstå, hvad modning er. Der er en meget udbredt tendens til at individualisere problemet og pege på enkelt børn og sige, hvis bare ikke Victorvejklassen eller hvis bare ikke Emmavejklassen, så vil syvne af være et rigtig godt sted at være. Når voksne individualiserer problemerne på den måde, så er det faktisk ikke verken fordi de er dumme eller fordi de er ådne. Det handler om, at de begreber de måder at tænke om det her på, som vi har haft til rådighed. De tænker teknologier, vi har haft til rådighed indtil nu, de alle sammen skupper os i lige præcis den retning. Når vi ser mod opning, så spørger vi per automatik med det samme, hvem har skyldet, hvem er offeret. Måske tænker vi, han har også en lidt sær personlighed. Vi tænker måske, det er nok noget med moren, det er nok noget, der hjemme eller I kan have garanteret den her sætning med. Har I set faren, så vil I lige vide, hvorfor? Det er en meget almindelig tankegang, at der så nærmest per automatik sender os ind i barnet, ind i personligheden, ud af skolen og hjem til forældrene, når vi skal prøve at forstå det her problem. Problemet med den måde at tænke på er, at når vi vil gribe ind over formåkning og bruge den form for forklaring, så bliver vi simpelthen effektive, fordi forklaringen er ikke præcis nok. Selvom man går hen og fjerner offeret eller måske straffer den man nu udpeger som mobberen, så risikerer vi faktisk at mobbingen fortsætter, for mobbingen sidder i kulturen. Den sidder dermed også ind i børnene, men den sidder primært i kulturen. Så vores begreber er ikke god nok, og det her grundforskningen kommer ind i billedet. Det grundforskningen nemlig kan, er at den kan skabe nye redskaber af tænke med, den kan skabe nye tænketeknologier. Og først skridt i sådan en ny tænketeknologi er at forstoppe den her trafik, der sender vores søne efter årsager ind i barnet, ind i personligheden, ud af skolen og hjem til forældrene. Det er ikke fordi, det skal jeg lige sige, det er ikke fordi, at barnet og personligheden og forældrene eller hjemene ikke er en del af problematikken. Det kan se vores modell her, de er en del af det, men de er det aldrig alene, de er det altid i interaktion med de andre kræfter. Mobbingen er et socialt fenomen, der opstår under nogle særlige omstimtigheder. Så når man begynder at tænke på den måde, så begynder ens forståelse jo at ændre sig. Vi går altså fra at spørge, hvad er galt med Emma og Victor, og til i stedet for at spørge, hvorfor bliver det egentlig så oplagt for Emma og Victor at gøre det, de gør? Hvad er det i klassenssituation som helhed, der fodrer de her særlige håb eller de særlige former for ubehag og angst, som arbejder Emma og Victor's handlinger frem? Som altså får dem til at gøre det, de gør, hvad det nu er, slå foragt, intriger eller hvad det nu kan være for noget. Så vi går fra primært at tænke i fejlfænning, straf og adfærdsregulering på enkelt individniveau, og til primært at tænke i reparation af sociale fællesskaber og sociale dynamikker på kollektivt niveau. Og det er noget andet. Okay. Når man skal reparere på sociale fællesskaber, der er kørt fast i destruktive relateringspraksiser, så er der en anden grundlæggende mekanisme, som det er rigtig vigtigt at kende til, og det er den, der handler om sociale eksklusionsangst. Alle kender garanterede de her skoleklasser, hvor den sociale eksklusionsangst dominerer stemningen. Det er sådan nogle klasser, hvor børnene er enormt optaget af at opbygge hierokier. De er optaget af, hvem der er de populære, hvem der er nogen, man ikke behøver rejne med, og måske sager, hvem det er, man skal holde sig på panafstand af, for ikke selv at blive hævet mindre. De er optaget af at sikre sig selv og deres egen gruppe, præstis og værdighed, og måske gør det igennem og frattage andre grupper, præstis og værdighed. I sådan nogle klasser er latterliggørelse, for eksempel også en meget udbredt humorstrategi. latterliggørelse er et rigtig stærkt redskab i regulering af sociale hierokier, blandt andet fordi humor, som en del af selve definitionen og den måde vi oplever det på, aflyser ansvar. Man kan altid, hvis man kan komme til at sige, det var kun for sjov, så det er ligesom sådan en eller anden form for tryllemiddel, som vi kan lide. Det er en del af det, som vi kan lide, som vi kan lide, som vi kan lide, som vi kan lide. Man kan altid, hvis man kan komme til at sige, det var kun for sjov, så det er ligesom sådan en eller anden form for tryllemiddel, der drøses ud over handlingen, sådan at den ikke længere pålægger ansvar. Der er ikke nogen, der har ansvar for den eventuelle krænkelse, som følger efter det her humoristiske inslag. Og hvis andre alligevel insisterer på, at der er nogen, der har et ansvar, så vil man altid kunne sige, i har der heller ingen humor eller du har der heller ingen humor. Og af en eller anden grund er det en ting, som især, måske i vores kultur, er meget vanskelig at håndtere. Så derfor kan humor bruges til at definere marginaliserer, uden at man bliver dravet til ansvar. Lad mig sige, hvad det er samme. Humor kan bruges til enormt mange ting. Det her er kun en af funktionerne. Den kan bruges til marginalisering og nedvurdering. Magnalisering og nedvurdering kan lejes og grines på plads, uden at nogen kan sige noget til det. Derfor er det nok heller ikke så mærkeligt, at hele 1,5 procent af de børn fra vores oplevelse, som krydser af ved, at de var blevet mobbede inde for de sidste måneder, også peget på det med at blive gjort til grin, som den ting de frygtede mest næst efter, altså mobbing og udlokkelsen i sig selv. Og ud af samtlige 1.052 børn var det lige godt 25 procent, der også peget på det med latterliggørelsen, som nåede de frygtede rigtig meget. Men det er altså de her klasser, der er præget af spænninger, kampe, latterliggørelse og så videre. Det her begrebet om sociale eksklusionsans i hvert fald bliver centralt. Det bliver det i vores andre steder. Men i hvert fald bliver centralt, når vi skal prøve at forstå, hvordan tingene kan udvikle sig videre og eventuelt ind i mobbing. Begrippet om sociale eksklusionsans, det vil jeg lige sige, har ikke noget med sociale fobi at gøre, sociale fobi af klinisk psykologisk begrib. Det her er et sociale psykologisk begrib, der tager udgangspunkt i det fenomen, at vi alle sammen som et eksistentielt vilkår er afhængige af at tilhøre fællesskaber og tilhøre samfund. Vi er altså ikke ligesom isbjørnene, der kan hoppe rundt på flagerne helt alene i verden. Vi er selvhen eksistentielt afhængige af at tilhøre fællesskaber. Og det er, når det her håber om at høre til, når det gerne vil være en del af fællesskabet bliver presset eller trul, det er på det tidspunkt, eksklusionsangsten kan begynde at stige ud over det, vi kan holde ud. For det er jo også sådan, at usikkerheden på, om man bliver vurderet værdigt til at deltage fællesskabet, altid ligger og ulmer i alle sammenhænger, også blandt voksne. Og det gør ikke så meget, altså en lille smule usikkerhed kan vi sagtens tåle. Men det er, når den her usikkerhed på, om man bliver vurderet værdigt, når den vokser for meget, og angsten, der ligger forbundet med den vokser for meget, det er der, der kan gå nogle rigtig destruktive processer i gang, og vanskelighederne begynder at opstå. Det her, hvor balanserne mellem det at skabe værdighed og det at skabe foragt, bliver rigtig vigtige at holde øje med. For eksempel for voksne i en skoleklass og holde øje med, hvordan ser de balanser ud mellem børnene, når ikke man griber i egenbarm, eller ser efterom man også selv er ude i en ubalanse her. Det ser nemlig ud til, at det at producere foragt for nogen eller for noget kan lindre ubehaget ved den her angste, den sociale eksklusionsangst, sådan at hvis en gruppe af børn sammen kan blive enige om, at noget eller nogen, måske kan den af gruppen eller udenfor gruppen, er noget vi sammen kan forakke, så fungerer det på den måde, at angsten lindres, fordi den her gruppe af børn får en fornemmelse af at have kontroll med, hvad det er, der forakkes, have en kontroll med, hvad der skal skubbes ud, og hvad der omvendt kan lukkes ind. Man får som den forakke døgnø, en oplevelse af, at kunne sikre sine egne premisser for inklusion. Det er en af mekanismerne her. Så når Victor og Emma's klasse er sociale presset, på grund af de her mange kræfter, der arbejder en masse usikkerhed og mindre værre og agression ind i gruppen, og når den sociale eksklusionsangst begynder at eskalere, så er det, at foraktproduktionen kan stige, der kaldes, så at sige på en lindringsstrategi, og den kan bestå i den her foraktproduktion, og der kan ske en øge distancering til dem, der bliver ramt af forakten. Man kan se hele parallelle processer på lærerværelser og på andre voksenarbejdspladser. Hvis processen tager til, så falder de, der bliver foraktet uden for empatisk relevans, som vi siger. De foraktede nøg kommer til at opleve det, som ikke længere relevant at føle sig ind i, hvordan det er at være i de marginaliseret position. De marginaliserede og de foraktede bliver afskyldige, eller mere præcis de bliver afskyldige, gjorde det, og der igennem bliver de også irrelevant, som nogen man behøver at høre efter, lytte til, forstår og i øvet tager højde for at inddrage. De foraktedes mulighed for at få indflydelse på, hvad det er for nogen premisser, der skupper dem eller nogen ud, falder samtidig, mens forakten stiger for dem, og de bliver afskyldig gjort i stadig højere grad, så falder deres indflydelse på de premisser, der gør, at det her sker. Det er en helt grundlæggende mekanisme, som det er vigtigt at kende til. Strategien her er kortsigtet, og det er den lindring, der opstår gennem at producere forakt, som et svar på den her forhårede sociale eksklusionsangst. Den gør i virkeligheden det, at den øger angstnivet generelt i klassen, og det er med kalleste på yderligere lindringsstrategier. Nu har jeg nævnt en af dem, men der kan også være andre. Og det er derfor, at en klasse kan komme ind i nogle åndescykler, som der skal nå særligt til at bremse igen. Hvis vi nu tænker i praksis og intervention fra begreber som de her, så handler om kompleksiteten, om de mange kræfter, om værdighedsproduktion og foraktproduktion, om den sociale eksklusionsangst og nedlukning af empatien og den her afskyldige gørelse, som jeg talte om. Så det er klart, at det handler, fordi der vil gribe ind, det handler om at se efter, hvad det er, der kan gøres i en skoleklasse, som vil kunne støtte eller kunne genstarte, kunne kickstarte værdighedsproduktionen i gruppen som helhed. Jeg vil lige her indføre, at det er klart, at de særligt udsatte børn i en klasse kan have brug for at få, hvad vi skal kalde, en form for værdighedsinsprøjning, præcis til dem. Men man griber til den strategi, og det kan være nødvendigt, så skal man passe på, at man ikke er i gang med at flytte forakten rundt. Man må ikke gøre det gennem at flytte forakten rundt i klassen, fordi så er man livet. Det er vigtigt, at den reparation, der består i at øge værdighedsproduktionen i klassen, gælder klassen som helhed, og arbejder med klassen situation som noget sammenhængende. Et af eksposes, altså vores forskningsprojekt, nye projekter, handler også af samme grund om at tænke i fællesskabne typer af aktiviteter for børngrupper, som er ramt af måbepraksiser. Og for eksempel at tænke i muligheden for at udvikle det, vi kalder for en fællesskabne didaktik, altså at udvikle nogle pædagogiske greb, sådan nogle undervisningsmetoder, som samtidig skaber fællesskab og værdighed mellem børnene. Det er noget af de to af eksposesforskere, hele Rappel Hansen og hele Plavborg, er engageret i øgeblikket, og det er helt klart en vej at gå. Men en anden vej, som også er rigtig effektiv, handler om at arbejde med så mange af de her kræfter som overhovedet muligt, altså at prøve at dreje på de bidrager, og kigge efter hvordan møderne mellem de her bidrager ser ud, så man kan komme til at dreje hele processen i retning af at øge værdigheden i gruppens omhelighed. Værdigheden og sammenhængskræften i gruppens omhelighed. I det projekt, der hedder 50 skoler knækker måbekuren, og som netop er blevet afsluttet, det er et projekt, som Jørgen Jørgensen fra Lyshøjskolen i Kolding har stået for. Der var det tydeligt, at det var den strategi, hvor man går ind mange forskellige steder, gør mange ting på én gang og drejer på de her værdighedsskabende mekanismer fra mange forskellige vinkler. At det var den strategi, der på nogle af de skoler, hvor måvprocenten faldt betydeligt i at med de her tiltag, der blev sat i gang, det var tydeligt, at det var den strategi, der faktisk var effektiv. Okay, jeg skal til at slute. Det, jeg har gjort i dag, er at understreje, at vi er nødt til at prøve at ændre i de måder, vi plejer at tænke om mobbing på, hvis vi skal blive mere effektiv i forhold til at gøre noget ved problemet. Vi skal væk fra at søge forklaringer i enkelfaktorer, for eksempel i børnspersonligheder, sådan som det er rigtig udbredt at gøre det. I stedet skal vi se mobbing som et social fenomen, der er et resultat af mødet mellem mange forskellige kræfter.