 En primer lloc, volia donar la benvinguda a la senyora Maria Badia, secretària de fets exteriors i de la neu europea, el senyor Albert Rollo, que ens farà la primera conferència, secretari general del Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, el senyor Gerard Martín, que el tinc aquí a la dreta, que és el cap de l'àrea d'accessorament sobre l'organització territorial del poder de l'institut d'estudis de l'autogovern, el senyor Alba Dolcius, també el tenim per aquí, el vicepresident del Consell de la Visual de Catalunya, altres autoritats, col·legues i amics, volia, abans de res, fer-vos una reflexió i dir-vos per què estem en una facultat de comunicació. I la primera resposta és molt obvia, i estem aquí perquè presentarem un projecte de recerca finançat per a l'institut d'estudis de l'autogovern i que ha estat dirigit pel professor Carles Pon, i s'ha desenvolupat aquí a càrrec d'un equip de professors, d'aquest departament, i per què també estem en una facultat de comunicació, doncs perquè parlarem d'entre d'altres coses de Diplomàcia Pública, i la Diplomàcia Pública, almenys des del meu punt de vista, és bàsicament comunicació, comunicació estratègica, i la podríem considerar, de fet, una disciplina més de la comunicació. Però no m'allargaré més i ja se diré la paraula a la senyora Maria Badia, secretària de Fes Exteriors i de la Neuropeia. Moltes gràcies. Moltes gràcies. Bon dia a tothom. En primer lloc, que voldria excusar el conseller Romeva, que havia de ser aquí, però per motius d'aquestes agendes molt difícils, no ha pogut ser. Voltria també felicitar el grup de recerca, de comunicació política, mitjans i democràcia, i el Departament de Comunicació de la Universitat Montpeufabra per aquesta iniciativa, l'inici d'analitzar la presència i la construcció del relat del context sociopolític català a la premsa internacional. També per descomptat felicitar la tasca de l'Institut d'Estudis d'Auto-Govern, que han finançat aquest projecte i, per tant, han donat peu a qui volem presentar-lo. Dit-li que un dels objectius que tenim com a govern i com a Departament és evident el d'explicar arreu el que passa a Catalunya. Donar les claus perquè... claus que ajudin el públic internacional a interpretar el procés polític que vivim i detallar el full de ruta que segueix aquest govern perquè els catalans puguin decidir el seu futur el propèu d'octubre del 2017. És en aquest sentit que tant el president, com el vicepresident, com el conseller Romeva, han publicat articles d'opinió a les diaris internacionals. En el mar de l'estatègia de comunicació que s'impulsa des del Departament i on també es fa partícip a les diferents delegacions del govern a l'exterior, hem concertat entrevistes de ràdio i televisió en els programes de més audiència, hem treballat la relació amb els mitjans i hem aconseguit mantenir un contacte fluït amb els corresponsals i els períodes més destacats dels mitjans de comunicació estrangers. Hi ha diversos exemples d'aquesta estratègia de comunicació i que va aparcar un abans i un després tant a nivell d'estratègia del govern català com del govern espanyol, el trobem en l'OPET, signat per president Mas, i que va publicar el New York Times el 10 de setembre del 2013, un OPET que es titulava A Referèndum for Catalonia. El fet de començar a fer ús deïnes del tot habituals a la premsa estranyera, però que a casa nostra no ho eren gaire, com són els OPETs, ens va convertir en certa manera en pioners i a la vegada podríem dir que també va esperonar el govern espanyol a utilitzar aquest sistema. Des de les hores han estat relativament habituals els contactes amb mitjans i corresponsals estrangers i la publicació d'entrevistes del president Puigdemont o del conseller Romeu o d'altres consellers per part de diaris com Lemont, el Financial Times, de la CERA, l'aparició de president i conseller tant a la CNN com al France 24 o la ràdio francesa France Intel. Però la internacionalització entre els mitjans de comunicació del procés polític a Catalunya no s'ho explicaria, no es pot explicar només en el reflex d'aquelles entrevistes o articles d'opinió que apareixen els mitjans, sinó també en allò que els mateixos mitjans transmeten a través de les publicacions dels seus corresponsals. Aquest àmbit té la complexitat afegida de trobar-nos en un pool de corresponsals estrangers afincats majoritarment a Madrid. La qual cosa fa que la influència d'aquests mitjans o del que expliquen aquests mitjans de Madrid sigui important. I en aquest sentit, la col·laboració que s'ha establert amb el conseller de diplomàcia pública de Catalunya ha estat molt rellevant a l'hora de promoure contactes organitzant, per exemple, rodes de premsa específices per la premsa internacional en moments clau com les diades de l'11 de setembre o Sant Jordi o programes de visitants internacionals centrats específicament en l'àmbit periodístic. Des del govern mantenim un clar respecte a la llibertat de premsa i expressió. Tenim la tasca de fer que els mitjans de comunicació remin el màxim d'informació i és per això que els contactes no són l'única prioritat. El contacte directe amb els principals editors de mitjans internacionals forma part també habitual de la agenda de treball dels viatges a l'exterior. En definitiva, el compromís de fer-lo sentir en veu pròpia mantenint el màxim respecte per tots aquests mitjans internacionals és el que permet arribar editorials com la d'aquest cap de setmana a The New York Times o la setmana passada al The Irish Times més que l'actual situació política a Catalunya s'està convertint en un tema de gent de política internacional i que els editorialistes dels principals diaris el consideren prou rellevant com per parlar-ne amb llibertat. Donant un cop d'ull el powerpoint que vostès han penjat d'aquest estudi crida l'atenció unes quantes qüestions, almenys a mi me l'han cridat, no? Que ens donen pistes de com, potser, en el futur hem de treballar. Potser les coses que hem treballat poc i que hem de treballar més o d'una altra manera. Hi ha una d'aquestes nousers que diuen que els mitjans internacionals prestem major atenció als esdeveniments del procés a partir de l'any 2012 que coincideix amb les convocatòries institucionals a les que el sofraig universal és un element determinant. Per tant, els mitjans el presenten com un xoc entre els dos governs d'Espanya i Catalunya. En aquell moment, de quan es fa l'estudi, s'entraten les figures dels dos presidents, president Mas i president Rajoy. Els mitjans de comunicació internacionals avalen la voluntat de la majoria de catalans per poder votar, malgrat que es menen el fet que no sigui un referèndum a qualitat. Per altra banda, el fet que no sigui un referèndum acordat. Les fonts que més utilitzen els periodistes internacionals respecte al cas català són les d'experts, especialment professors universitaris, després, com a testimonis de les seves cròniques, a diferents periodistes dels mitjans de comunicació, catalans o espanyols i en una tercera posició donen veu especialistes en economia. Aquest potser és el que em xoca, perquè després, en alguna altra conclusió d'aquestes, la majoria dels mitjans analitzats entenen el procés català com un conflicte espanyol que té una repercussió directa a l'entorn econòmic europeu. Per un cantor, el procés català té una repercussió econòmica, però, per altra banda, sembla que la consulta o les entrevistes amb el món econòmic no hi és tant. I l'últim, els diaris analitzats interpreten la contenció a Espanya i Catalunya com un conflicte sense solució i mancat d'iniciativa diàleg entre els governs respectius. És a dir, la major part d'aquestes qüestions són les que, des del govern, són les que expliquem i des del Departament d'Exteriors, quan anem en els nostres viatges o en les nostres conferències, en les nostres entrevistes, és el que expliquem. I, per tant, aquest estudi ens serveix per dir... Expliquem bé el que es detecten aquí i potser hauríem de fer esmena d'altres qüestions que no les hem fet fins ara. Jo, tornar a agrair que hagi sigut possible fer aquest estudi, que per les informacions que tinc, probablement, podrà tenir una certa continuïtat del 2016 i 2017 i esperonar-los que treballin d'aquesta manera, perquè això ajuda, no només el govern de Catalunya, per la nostra... Quan ens hem d'anar a explicar fora, sinó que ajuda aquest país i ajuda a presentar una Catalunya que estudia, canalitza i fa una bona feina. Res més, moltes gràcies per la seva atenció. Moltes gràcies, senyora Laia. S'ha d'anar a la paraula, senyor Gerard Martín, del Institut d'Estudis de l'autogovern. Molt bé, moltes gràcies. Bon dia. Jo, com s'ha señalat, vinc en representació de l'Institut d'Estudis de l'autogovern. Com s'ha dit, aquest projecte ha estat finançat després d'una convocatòria amb concurrencia competitiva per l'Institut d'Estudis de l'autogovern. Jo voldria apuntar tot el que entenc que ja has conegut, que a l'Institut d'Estudis de l'autogovern finansem projectes de recerca, d'estudi, d'investigació en matèries, en assuntes relacionats que serien tots els fenòmens d'organització territorial del poder. Des que posen els dos extrems, podríem dir, des de la simple descentralització administrativa del poder, fins als que serien a l'altre extrem, als casos més extrems, supòsits de cessació, supòsits de constitució de nous estats. Això ho fem als besants, les perspectives d'anàlisi són no només les que potser es podien considerar més tradicionals, és l'àmbit jurídic i de la ciència política, sinó que també ho fem des d'altres besants. Per exemple, pot ser el besant de l'economia o d'altres besants, com en el cas de la premsa, del régim de comunicació. Nosaltres, a l'institut, quan donem ajuts a projectes de recerca, podríem dir també que... Podríem dir que tenen com una doble finalitat. Una finalitat inerent a la junta que seria la investigació. Doble terme aconseguir aprofundir un determinat tema per obtenir-ne totes les dades, totes les continguts, reflexions que s'en puguin derivar. La recerca, com una finalitat, en sí mateixa. A un segon besant, que potser podien dir que és utilitarista, si es pot dir així, que seria que els resultats d'aquests projectes que financem, també, a la mesura possible, pretenem que puguin constituir-se com un element, un factor, un instrument valuós per les institucions de la Generalitat, a l'hora d'impulsar les seves polítiques públiques. Especialment en l'àmbit de l'autogovern. Jo crec que el projecte que hem finançat i que avui es presenta compleix abastament, podríem dir, aquestes dues finalitats que us comento, d'una banda. Jo he vist alguna informa preliminar i entenc que el resultat de la recerca és molt valuós en sí mateix, com un exercici de reflexió sobre el tema que subjecta de la investigació, però, a banda, jo hi hagi els informes preliminars que ha fet tota l'equip d'investigació, diria que porta elements molt importants, elements rellevants, elements que s'han de tenir en compte a l'hora que les institucions de la Generalitat de Catalunya, especialment els seus governs, els seus departaments, puguin, diguéssim, orientar o seguir endavant amb el procés sobrenista, en el procés del dret a decidir que les institucions catalanes han endegat de fa uns anys. Crec que hi ha elements importants de reflexió que es deriven de l'estudi. Jo he apuntat també que l'àmbit que jo més conec relacionat amb el procés sobrenista, el procés del dret a decidir de les institucions catalanes, que és l'àmbit més de la ciència jurídica, us diria que a nivell europeu i a nivell internacional és un procés que a nivell d'utrinal és perfectament conegut i es centra de detenció. A nivell de la dutrina espanyola, per suposat, en quantitat d'articles i obres d'estudis. Però a nivell europeu i internacional també és un procés perfectament conegut i que desperta molt d'interès. És molt seguit. És un element, doncs, també, que hem de tenir en compte. Jo, amb això, ja acabaria amb aquestes paraules, simplement felicitar l'equip de la compeu que ha dut a terme aquest projecte i encorajar-los a seguir amb aquesta línia, perquè sincerament penso que el treball d'investigació és molt rellevant i és força útil. Moltes gràcies. Moltes gràcies, senyor Martí. Precisament abans de començar l'acte, parlàvem de la necessitat d'encaraprofundir tant com es pugui més en la col·laboració de la universitat tant amb empreses com a institucions públiques. Crec que és un bon exemple de com ho podem fer. Per acabar, se deixo la paraula a professor Carles Pons, professor del Departament de Comunicació, i que és l'investigador principal d'aquest projecte que presentem avui. Gràcies. Bé, bon dia a tothom. Gràcies per venir. Les 9 del matí és una hora que costa. Tenim uns 60 inscrits, però veig que no hi són tots aquí. Suposo que la calor fa que la gent vagi venint mica en mica. Volem donar les gràcies a la secretària d'exteriors, Maria Badia, per ser avui aquí i per venir a inaugurar aquesta jornada. També el Gerard Martí, de l'Institut d'Estudis de l'autocovern, que ens hauríem de fer aquest projecte. Per descomptat, el director del Departament, pel suport que sempre ens dona, Josep Fernández Càvia, i el vicepresident del CAC, que també el tenim entre nosaltres, el secretari del Diplocat, i tots els col·legues, amics, que ens acompanyeu en aquesta jornada d'avui. Avui és un dia que el que volem és explicar-nos i també passar contes. La jornada d'avui ha de servir per presentar aquest projecte que hem dit, que es diu Catalunya als ulls del món, anàlisi de la presència i construcció del relat del context sociopolític de Catalunya. Però aquest avui també és un dia per explicar això, però també per passar contes, diguéssim, amb la societat, i ara després ho explicaré. El projecte és un projecte competitiu, com ja s'ha dit, de les vegues que ofereix anualment l'Institut d'Estudis de l'autocovern, i hem d'agrair en aquest institut que ens facilités. Ara fa dos anys la possibilitat de poder-nos-hi presentar, és a dir, que no ens han regalat res, però també és veritat que, si no hi fossin les vegues, probablement no hauríem pogut fer aquest projecte. Per tant, animar-vos a que en doneu més, perquè a les universitats és el que necessitem. No només els ajuts de la Unió Europea i del Ministeri, que estan molt bé, però necessitem que se'ns ajudi a les universitats a trobar recursos per poder fer investigació. Vam guanyar aquesta recerca a un equip de gent de l'àmbit de la comunicació, i en canvi el jurat estava format per gent de ciència política i del dret. I crec que ho hem de posar en valor, perquè aquests experts d'altres àrees de coneixement van escollir el nostre projecte, i això en una disciplina com la nostra, que no sempre rep el reconeixement que mereix, crec que jo crec que hem de dir-ho, si més no per treure pit. Però crec que està bé, que per primera vegada em sembla que és, que un Departament de Comunicació hagi guanyat una de les beques d'equip d'aquesta modalitat bé del Institut d'Estudis de l'autogovern. També hem de parlar del projecte a partir de l'objecte d'estudi, d'aquesta investigació que té poc a veure amb ideologies. El moment polític que viu en les relacions entre Catalunya i Espanya creiem que s'han d'estudiar, s'haurien d'estudiar des de moltes disciplines, i també per descomptat des de la comunicació. I fem aquest incís perquè cap a l'objecte d'estudi no ens hi ha guiat ningú. Només l'interès per investigar, que és el que ens ha de moure a la universitat. Volem dir que l'equip, que formem les persones que hem treballat, i perquè surti aquest projecte, no hi ha hagut ningú, ni hem demanat que ningú tingués cap posicionament unionista o independentista. Ho diem tot això perquè probablement no caldria dir-ho des de la universitat, però sí que és veritat que, si no ho deixem clar ja, i podria haver-hi tentacions de simplificar, que a vegades hi són, i que desprestigien d'alguna manera un treball que s'ha fet o hem intentat fer amb el màxim rigor possible. De fet hem de dir que les conclusions d'aquest estudi que presentarem d'aquí una hora, una mica més, són plenament satisfets a cap dels dos col·lectius que formen pat del contenció polític, diguéssim, en el que ens trobem. Veureu que la presentació del projecte això és així. Ho hem intentat fer amb el màxim rigor possible. El mèrit de la recerca que presentem avui, ja vaig acabant, és molt compartit. De fet els responsables som 3, abans ha dit que jo era el investigador principal, que era el Marcel Mauri, que el tenim aquí mateix, i jo mateix, i hem de dir que la Cristina no ens pot acompanyar perquè ha estat molt malalta durant aquest últim mes, i ara ja sembla que va millor, però avui té mitges i està encara molt amoïnada. Per això li enviem una abraçada i li diem que ho farem també com s'apiguem, esperem que la tarda pugui venir, i dir també que aquest equip és molt més ampli, perquè hi ha tres persones, que hi tenim gent de moltes nacionalitats, el Cristófer Tulop, que el tenim per aquí, la Mònica Tarribas, el Ricard Gili, l'Albert Mercader, l'Eva Bítlac, la Gemma Pallà, el Guillem Suau, la Rosa de les Neus Marcos, el Felipe Alonso, l'Àrita Lluís, l'Ailaria de Ibonito, i la Ludivín Tudibrez. Tot aquesta gent ens ha permès que poder fer una recerca, després ho explicarem amb Marcel, que tingués tots els accents possibles. Quan investigava un diari francès, ho fes una francesa, això ens ha donat una perspectiva molt interessant. Després ho explicarem, insisteixo. I per acabar, voldria dir també que organitzar tot això d'avui és una feinada, com us podeu imaginar, i que sense la secretaria del nostre departament, sobretot amb l'Alba Valls, la Montser Palau i la Rosa Maria Pardo, remant, perquè això sigui possible, no hauria arribat a port i, per tant, els volem donar les gràcies, també la resta de companys de la secretaria. Ara sí, per acabar, que si no, m'allargo molt. Afegeixo que hem dit que avui és un dia de passar comptes. És així, ho farem així. És una dèria de qui us parla que la recerca universitària, més enllà de ser publicada o no, de l'impacte, doncs tingui una mica de reversió en la societat que la apagada. Aquesta societat, en aquest cas, és la catalana, i ho hem volgut acabar tot això en una jornada, de fet, en el mateix projecte, ho dèiem, que ho faríem quan vam presentar el projecte a l'institut, en una jornada en què gent de l'àmbit, que pugui interessar la investigació, i la societat en general, pugui venir aquí i debatre, compartir i fins i tot rebatre algunes de les conclusions o part de l'estudia que hem fet. De fet, aquesta és la segona vegada que ho fem en guany, amb un altre projecte també ho vam fer. Prometo, director, que ara estarem un temps quiets, perquè això es gota molt, encara que no ho sembli, i, per tant, ja no en niure més. Com deiem, ens agrada que hi participin els col·lectius implicats, i creiem que això és una cosa positiva, sobretot, no només per la universitat, sinó també, en aquest cas, per el Diplocat, per exemple, per l'Institut d'Estudis Autonòmics, per la mateixa Conselleria d'Exteriors, i per moltes associacions de la societat civil. Ara podríem anar dient noms i no acabaríem mai. Per tant, només dir-vos que moltes gràcies per ser aquí, que esperem que els resultats d'aquesta investigació us puguin ser útils i poca cosa més. Gràcies. Continuarem la jornada. Moltes gràcies. Els tres comencem la jornada, i tenim uns convidats, tant a l'UXA, avui, i la primera intervenció serà a càrrec del senyor Albert Rollo, que és el secretari general del Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, que és un organisme que es va fundar el 2012, si no estic equivocat, i que és un cas molt particular, un cas d'estudi a nivell internacional i a la feina que fan, jo crec que és molt, molt interessant des del punt de vista polític, però també des del punt de vista, jo he comentat, de la comunicació. S'endavant, Alguesta. Perquè nosaltres estem molt centrats a comunicar cap a l'exterior, i a vegades ho constatem. Tenim un cert dèficit de comunicació cap a l'interior, per donar-us a conèixer entre la ciutadania catalana. Per tant, possibilitats com aquesta les apreciem moltíssim de poder presentar-nos i explicar què és el que som i què és el que no som. Abans que res, voldria agrair els impulsors d'aquest projecte de recerca i a l'Institut d'Estudis de l'Autogovert que hagin tingut l'encert de finançar un projecte d'aquest tipus, ja que crec que a nivell de comunicació i dels grans reptes que tenim és precisament l'evaluació. L'evaluació de la feina que es fa és complicat tenir una metodologia òptima per poder fer una valoració eficaç i real de la feina que es fan comunicació. Per tant, qualsevol aportació en aquest sentit l'agraïm moltíssim i evidentment analitzarem a fons els resultats d'aquesta recerca. Permetim que em presenti o que presenti la institució que encapçalos el Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, com a Josep ja els ha avançat, és una institució que es crea el 2012, el novembre del 2012. És una coincidència que es creï just els mesos després de la primera gran manifestació independentista. Dic que és una coincidència perquè ha fet feia dos anys que estava en procés de creació que és la institució. És una institució que es basa en l'antic patronat Catalunya... Entribut patronat Catalunya Món i que prèviament havia estat el patronat català pro-Europa que havia permès que la realitat tingués... en partenariat amb altres institucions del país, i gràcies a aquesta bona pensada, el Tribunal Constitucional en 1986 no va poder impedir que sobrís aquesta de la acció. Aquell patronat va veure com part de les seves funcions que d'engovernamentalitzades l'any 2007 entra en un procés de repensament, passa per una etapa... potser poc madura que és el patronat Catalunya Món, i finalment es constitueix el Consell de Diplomàcia Pública, el que crec que és un gran encert, del qual jo no em sóc responsable, em són responsables les persones que em van predassadir, però crec que cal reconèixer que va ser una bona pensada. És un partenariat públic privat, un consorci format per una quarantena a institucions del país. La principal d'elles és el govern de la Generalitat, però a part del govern de la Generalitat comptem amb l'Ajuntament de Barcelona, Girona Tarragona i Ei, de les quatre diputacions. Vam ampliar-ho també el Consell General de l'Aram, comptem amb totes les universitats del país, evidentment també amb la Pumpeu Fabra, comptem amb les entitats municipalistes, totes les càmbreres de comerç de Catalunya, els principals patronals, vam convidar també els sindicats perquè no hi eren, i són també projecte i comissions obreres. Aquí em deixo, tenim la taula del tercer sector, que també hi va entrar recentment la Federació de Cooperatives, la Federació de Caixes d'Estalvi, i el Futbol Club Barcelona, que tenim a nivell internacional junta a la marca Barcelona. I treballem plegats en diplomàcia pública. Ens dirigim a les audiències internacionals amb l'objectiu de crear estats d'opinió. Estats d'opinió, com a mínim, ben informats, i en la majoria del possible, estats d'opinió favorables, el que és i el que significa Catalunya. Donant, doncs, a conèixer quins són els actius de país, però intentant establir un diàleg amb l'exterior. No es tracta només de nosaltres parlar cap a l'exterior, debat amb l'exterior diàleg. Per tant, és important participar, d'alguns dels principals debats internacionals, aportar-hi propostes, contribuir-hi, i en la mesura en què siguem vistos, com un actor internacional que és capaç de contribuir en propostes interessants, quan anem a explicar la nostra història serem més escoltats. Per tant, per nosaltres és clau, aquest Marc, diguéssim, d'anar-hi de tornada, un diàleg que en cap moment pot ser unidireccional. Avui parlarem, basicament, de com comuniquem la situació política de Catalunya a l'exterior, però jo volia deixar constància que aquesta només és una part de la nostra feina. Nosaltres ens dediquem a explicar Catalunya a l'exterior amb totes les seves dimensions, treballem en diplomàcia cultural, donant a conèixer la festivitat de Sant Jordi Nivell Internacional, perquè creiem que és una festivitat molt més enllà de les nostres fronteres, i que ens permet explicar-nos també a l'exterior com som els catalans. Traveiem en diplomàcia digital, en diplomàcia empresarial, donem a conèixer els actius del país, des del seu paisatge fins a la seva capacitat emprenadora, i en paral·lel hem hagut d'explicar quina és la situació política de Catalunya, que, com sabeu, és prou particular. Ens hem de situar l'any 2012, i jo assumeixo les meves responsabilitats com a secretari general d'Ei Plucat el febrer del 13, i situem-nos en la situació que tenim en aquell moment. Catalunya era una realitat poc coneguda a nivell internacional, potser més enllà de determinades elits en determinats contextos, era francament desconeguda. La gran marca a nivell internacional és Barcelona. I venim una mica també de portar amb la remor aquesta un cert conflicte entre les dues bandes de la plaça Sant Jaume, i relacionades també amb les dues marques, Catalunya i Barcelona, com si haguessin de competir, quan és tot el contrari, són dues marques que reforcen. Catalunya evidentment reforça moltíssim amb la marca Barcelona, però és que la marca Barcelona també reforça moltíssim amb la marca Catalunya. Sense el rei de país, Barcelona no es podria explicar. I, per tant, nosaltres això ho vam tenir molt clar, que on juguem les marques que funcionen i que ens defineixen a nivell internacional, i intentem oferir informació de primera mà sobre què és Catalunya. Vam ser conscients que hi havia un gran desconeixement sobre aquesta realitat, força per judicis sobre què és Catalunya, i que molts mitjans de comunicació, que són els grans multiplicadors a nivell internacional, s'informaven i informaven de la realitat catalana bàsicament a través del que sentien de Madrid. O bé, perquè tenien la sort de tenir corresponsals a Espanya i bàsicament estan localitzats a Madrid, o bé perquè s'informaven, principalment, a través de mitjans de comunicació, editats a la capital espanyola. Veient aquesta realitat, vam definir una estratègia, que la descrivim com una estratègia triangular, treballar en tres grans àrees. Una primera, en diplomàcia acadèmica, intentar prestigiar el debat i la recerca acadèmica sobre un procés únic que s'està produint en el continent europeu, com és el procés d'autodeterminació de Catalunya, un procés de baix cap a dalt, un procés totalment pacífic i democràtic, el que busca de fet és un empoderament democràtic i que ha mobilitzat la ciutadania com cap altre procés polític en l'Europa recent. Per tant, vam fer un esforç per animar universitats cinc tancs i centres de recerca a estudiar i adevatre la qüestió catalana. En aquests quatre anys de vida de la institució, hem organitzat una cinquantena d'activitats acadèmiques en universitats d'arreu d'Europa i més enllà. Hem estat més a banda del continent europeu, hem estat també a Estats Units, al Consol d'Amèrica o al Japó, i tant en marcs universitaris com en marcs més de tipus fundacions polítiques, tinc tancs, etc. I això ho feiem implicant-hi alguns els principals acadèmiques i experts en ciència política, en relacions internacionals, en dret internacional públic, en processos de transició democràtica, en processos de transició nacional, fins al punt que, si no els hem conegut a tots, n'hem conegut una bona part. I els hem animat a pensar sobre la realitat catalana i elaborar papers, estudis, etc. El govern espanyol, de fet, ha intentat reaccionar algunes d'aquestes iniciatives, però deixant-ho ben clar i arribar tard i malament. Moltes vegades era... Bàsicament el que intentava l'ambaixada d'Espanya era intentar presionar per cancel·lar l'activitat, una activitat acadèmica. El que produïa moltes vegades per part de les institucions acadèmiques és una reacció de resistència, hi ha llibertat de càtedra i vostès no són ningú per dir-nos quins són els temes que hem d'estudiar o debatre en un marc acadèmic. Tot i així sí que és veritat que, en els últims mesos, el govern espanyol ha començat a treballar en diplomàcia acadèmica, en general, en diplomàcia pública, i és una mica una constant que aniré repetint i arribar tard i moltes vegades arrossegat. Aquest és un gran primer objectiu, prestigiar el debat i la recerca sobre la qüestió catalana a través d'activitat acadèmica, de la producció, el suport de la producció de papers, estudis i també debats en universitats i think tanks. Un segon objectiu, premsa estrangera. Consients d'aquesta realitat que els comentava, que Catalunya és poc conegut i bàsicament és explicada a través d'actors que estan situats a Madrid i no entro a valorar-los, però senzillament no estan a Catalunya, considerem que hi ha un gran desconeixement d'aquesta realitat. I treballem, aleshores, en dues línies. Per un costat, convidant periodistes estrangers a venir a Catalunya, i moltes vegades el que fem és anar directament a les redaccions d'aquestes capçaleres o d'aquests mitjans estrangers i convidant el CAP d'interracional o professionals d'aquest mitjà de comunicació, tenim un programa normalment de 48 hores on veuen el govern, veuen tots els partits polítics, els de la majoria parlamentària i els de l'oposició, veuen la societat civil, veuen els agents socials i econòmics, veuen experts locals i es fan una composició d'alloc. El nostre objectiu és oferir-los fons catalanes. Aquí hi havia un gran déficit d'accés a fons catalanes per part de mitjans estrangers. Allò que busquem nosaltres és oferir una pluralitat de fons des d'un extrem ideològic fins a l'altre. I és això de fet el que ens legitim en la nostra feina, oferir aquesta diversitat. En el moment en què una mitjana de comunicació percep com una institució que es dedica únicament a vendre o a comunicar una versió dels fets, s'ha acabat la relació amb aquella mitjana de comunicació. Per tant, nosaltres amb això som molt curosos i per tant és per nosaltres molt important quan tenim visites d'aquest tipus que vegin des del partit popular fins a la CUP o que vegin des de la INC fins a la societat civil catalana. Aquesta ha estat una línia d'actuació important. En aquests últims anys hem tingut la sort de comptar amb moltes visites de periodistes estrangers. Demà mateix en tenim una altra de corresponsals estrangers basats a Brussel·les que seran aquí a Barcelona i es veuran, com els dic, una gran pluralitat de fons. Una altra línia d'actuació és la producció d'articles d'opinió o pets i l'oferiment d'aquests opets a mitjans de comunicació. Això és una cosa que jo portava a la motxilla i jo abans prèviament havia estat cap de pressa de comunicació a la Comissà Europea. La representació aquí a Barcelona és una cosa que es feia sovint. Oferir articles d'opinió del president de la Comissà Europea a mitjans catalans. El que fem ara és la inversa. Oferim articles d'opinió del president, o del conseller Romeva, o del vicepresident, o del president del Parlament, o de l'alcalde de Barcelona, o de l'alcalde de Barcelona, a premsa estrangera. Evidentment han de ser textos interessants, perquè si no, els mitjans no te'ls publiquen. Algú, jo crec que amb un gran desconeixement de com funciona el periodisme, ha insinuat que sí, o ho ha dit explicitament, que pagaven per la publicació d'aquests articles. Evidentment això no només és un insult cap a nosaltres, sinó que és un insult, sobretot cap als mitjans de comunicació que han accedit a publicar un article d'opinió. I n'hem publicat, hem tingut la sort de situar articles des del New York Times, abans la secretària exteriors es mantava el del president Mas del 2013 al New York Times, o fa quatre mesos el de la presidenta forcadei al New York Times, que és una situació política i la seva situació personal de persecució a resultes del debat i la votació que va permetre en el ple. Però n'hem publicat, sense exagerar, una setantena en els últims tres, quatre anys en els principals mitjans de comunicació. Des de la Frankfurt, el que m'han dit a Òtium, recordo un article per exemple del president Mas, el Guardian, diversos articles, un dels últims que va ser del president Puigdemont, el Consell Romea n'ha publicat a la majoria de capçaleres europees. I després de quatre anys, tens una facilitat d'accés amb molts d'aquests mitjans perquè acabes coneixent quines són les persones que porten opinió en cadascun d'aquests mitjans, de manera que és una feina que, a la mesura que la vas tirant endavant, doncs cada vegada et resulta més senzilla. Aquí també hem vist com hi havia una reacció de les embaixades espanyoles, d'una font catalana, immediatament trucant al mitjà exigint, dreta rèplica exigint, que s'està publicant un article de l'embeixador, cosa que alguns mitjans hi accedien i d'altres ens consideren que no venia el cas. Però arribaven, com els dic, tard i malament, sempre a reacció i en unes formes també molt discutibles. Aquest és el segon... Eix, en el qual hem estat treballant, voldria d'estar aquí, que hem intentat fer un esforç d'evaluació d'aquesta feina, i crec que és complicat, i jo els animo... Si tenen ocasió, doncs, que ens ajudin a elaborar mecanismes o metodologia d'evaluació, de quin és l'impacte real d'aquest tipus d'activitat. Però una de les maneres d'evaluar-ho, probablement és de les més rupestres, per exemple, la pròpia comissió europea l'utilitzava, és el còmput de l'espai ocupant aquests articles d'opinió en aquests mitjans escrets, com si fos publicitat. Ens vam dedicar després, vam tenir una persona que es dedicava a trucar a les mitjans de comunicació, que em costaria un anunci d'aquestes mides a les pàgines de política, del seu mitjà de comunicació, un dissabte o un diumenge. Vam calcular quin era la suma d'aquest còmput, i vam arribar a la conclusió que era l'equivalent a la que hauria estat una campanya de comunicació a publicitat, una campanya de publicitat de 1 milió de dòlars, d'uns 800.000 o uns 850.000 euros, només la feina de l'any 2015. És una manera rupestra de fer una evaluació, però crec que és important intentar fer un esforç de transparència i de comptabilitat i cap a la nostra ciutadania. Per últim, ens hem centrat en la diplomàcia parlamentària. Un cop teníem un estat d'opinió més ben informat, i sobretot aquestes dues línies, la diplomàcia acadèmica i la contacte amb premsa estranger ens ha permès superar prejudicis i malentèsos i informar acoradament del que és Catalunya amb la seva diversitat. El tercer objectiu ja era intentar influir en els parlaments. Els parlaments són molt més, com els diria, accessibles que no pas als governs. Són molt més resilients a les presions que pugui haver-hi per part de l'ambaixada. T'han fet diverses les vies d'accés que tens a cada un dels parlaments, perquè pots entrar partits polítics diferents. I és una manera d'influir indirectament en la creació d'estats d'opinió i indirectament en la posició dels governs. Què és el que fèiem? Bàsicament, on ha de visitar aquests parlaments i parlar amb els partits polítics, a la mesura possible fer xerrades de dins d'aquests parlaments, moltes vegades com un site event, o, bé, convidar parlamentaris a venir a casa nostra. Hem convidat, potser, una buitantena de parlamentaris en aquests quatre anys i en els últims mesos haig de dir que hi ha hagut un augment molt substancial de delegacions parlamentàries que ens han vingut a visitar, alguna per setmana, que venen aquí i de nou. En 48 hores es reuneixen amb el meu govern, amb l'oposició, agents socials, societats civil, experts, periodistes locals, i es fan una composició de lloc. A nosaltres el que fem és facilitar aquests contactes. Fem de facilitadors. Una mica resulta d'aquesta activitat, i això vull deixar-ho clar, no és només que nosaltres ens siguem responsables. Aquí sense una realitat, i és que hi ha una situació política molt singular, i que cada any surten centenars de milers de persones al carrer, sense aquesta realitat nosaltres no podríem fer res. Nosaltres el fem és de caixa de ressonància. Però una mica com resulta d'aquesta activitat, com a caixa de ressonància, hem aconseguit que s'hagin celebrat fins a una dutzena, o bé de compareixences, o bé de debats en parlaments d'arreu d'Europa i d'Amèrica, i que s'hagin creat cinc grups de suport o d'amistat en parlaments estrangers. A Finlandia, Estònia, Suïssa, el Regne Unit o a Irlanda. Cal deixar clar, més a més, que és tot... El resultat últim depèn de la tradició parlamentària de cadascun dels països. Alguns països, els grups d'amistat estan regulats, en d'altres no existeixen, en d'altres existeix el concepte de compareixença, en d'altres el que podem fer és una pregunta del govern. El resultat últim depèn també de quina és aquesta tradició parlamentària. Per anar acabant i poder debatre una mica amb tots vostès. Dir-los que el missatge que passem nosaltres pel que fa a la situació política de Catalunya és sempre un missatge de democràcia. Aquest és un procés d'empoderament democràtic, és un procés bottom-up que surt de les bases, els polítics de fet el que fan és reaccionar en gran part a una patició ciutadana. És un procés molt transversal que va d'esquerra a dreta. És un procés que no és ètnic, perquè Catalunya no és ètnica, perquè som una societat molt mixta i això va a l'exterior no se sap. Posem en valor que hi ha un 70% dels ciutadans de Catalunya que o vells nascut fora o algun dels seus pares nascut fora. Aquestes dades només són comparables a les que pots trobar en països com Luxemburg. El que expliques aquestes dades a l'exterior es queden molt xocats i superes amb molts prejudicis. És un procés que no és eminent-men econòmic, que té una dimensió econòmica, sinó que és un procés que neix de l'esclat d'un dels grans acords de la transició espanyola, pel qual el govern de Catalunya i les tres nacions històriques d'Espanya, Catalunya, Escadi i Galícia, recuperaven l'autogovern. Aquest acord de la transició espanyola salta pels aires amb una sentència del Tribunal Constitucional, per tant, 12 jutges a Porta Tancada, uns quants fora de mandat, un recusat, un mort, 12 jutges, 11, no sé quantos aniran al final, a Porta Tancada decideixen tocar un text que fins ara o fins al 2010 formava part del que s'anomena el bloc de la constitucionalitat, és a dir, un dels grans acords d'estat, era un text aprovat per dos parlaments i confirmat pel poble a través d'un referèndum, a dir, la traducció legal d'un acord polític. Aquests missatges a l'exterior calen. Una demanda per poder votar és una demanda que difícilment no t'accepten a nivell internacional. Et poden dir, escolta'm, legalment quins obstacles hi ha. En el cas de que identifiquem que hi ha obstacles, doncs removem aquests obstacles però perquè el poble pugui votar. Aquest tipus de missatge a l'exterior funciona i crec que el que ens demostra és que en termes de relat, i aquest conflicte té molt de conflicte entre relats, en termes de relat estem guanyant la partida. No està guanyada però l'estem guanyant. El nostre relat demanar un dret bàsic com és el dret a votar sobre el nostre futur polític, que a més a més ve complementat per alguns regals que ens estàu oferint la contrapart de Madrid, que és tota la estratègia de persecució electes. El que està passant amb la presidenta del Parlament, el que ha passat amb el president Mas, el que està passant amb tants regidors i alcaldes de Catalunya, i la intransigència del govern espanyol per negociar, per oferir absolutament res. Aquest és el nostre relat, és un relat que cala i que a més a més ve confirmat quan entren en contacte amb el govern de Madrid i amb les institucions de l'Estat. A més, les nostres contraparts tenen contacte, perquè moltes vegades són el seu principal soci, és el govern espanyol, i saben com és el senyor Rajoy, saben com deixa podre els problemes, saben com actuen les institucions de l'Estat, per tant, no els choca això que els expliquem. I a l'altre costat tenim, per part de Madrid, la construcció d'un relat que ha anat variant al llarg del temps. Jo crec que la seva posició no ha sigut molt consistent, però que s'ha radicalitzat moltíssim en les últimes setmanes, posant sobre la taula aquest concepte de cop d'estat. Això que volen fer els catalans és un cop d'estat a l'Àsua Objectiva Endient Democràtic, que no sé què era i vol dir això, però és un cop d'estat. Bé, això sona molt grossa a l'exterior, i com s'acaba de demostrar en aquesta editorial del New York Times, no cola. No cola. El problema, si realment existés, des del meu punt de vista, no hi ha un problema legal i una votació aquest tipus es pot produir sense haver de canviar la Constitució. En cas que hi hagi un problema legal, solucionem aquest problema legal perquè el poble es pugui expressar. Que el govern espanyol sigui incapàs d'acceptar això i posi sobre la taula conceptes com a cop d'estat a l'exterior, doncs, choca. En els últims dies hem vist molts exemples d'aquesta batalla pel relat i de que, potser, amb d'altres dimensions no anem tan avançats. Però pel que fa a la comunicació cap a l'exterior i a la victòria a nivell del relat, hi ha hagut alguns bons resultats. Només hi ha l'editorial del New York Times d'aquest cap de setmana. L'Irish Times ho comentava abans. La Maria Badia em va fer un també fa pocs dies. Politico va fer una peça molt interessant. Que es deia als nous catalans. Em sortia un senyor Cic que declarava que ell era independentista. I això era la portada de polític. Hem vist posicions molt clares tant al Gàrdia, a la Deutsche Welle, a l'Hemón, a l'Espós Pòlita de Polònia. Mica en mica aquest relat s'està imposant. I el que choca és que aquest relat... o vaja, el que jo considero que és una obvietat. Els problemes polítics s'han de front en política i hi ha d'haver un diàleg. Això arribi des dels mitjans internacionals i no arribi des dels mitjans espanyols. Això choca. Com és possible que aquest diàleg se'n seti a l'exterior i no se'n seti a nivell espanyol? Això ens ho hem trobat en tota la nostra activitat. Quan parlem, per exemple, de diplomàcia acadèmica, aquests debats que organitzem en universitats estrangers, a vegades el representant del govern espanyol, exigia poder-hi participar i entrava a debatre qüestions polítiques. Com és possible que vostès aquí estiguin parlant de política i a Madrid o a Espanya es neguin a parlar de política i facin servir senzillament arguments legals? Això és il·legal? Això és inconstitucional? Bé, la internacionalització del procés el que ens ha permès és, d'alguna manera, saltar la muralla que teníem davant. Això ens ho ha permès probablement la facilitat que ens donen a les xarxes i a la interconnexió entre opinions públiques deixant evidència la tossuderia i la incapacitat de diàleg del govern espanyol elevant el debat a nivell continental o portant-lo a l'estranger. Perquè determinades coses que s'atreveixen a dir aquí dintre a l'exterior no s'atreveixen a dir-les. I quan les diuen, queden retratats. Bé, jo ho deixo aquí i, a partir d'aquí, si voleu, podem tenir una estona per xerrar. Merci. Comentaris o preguntes? Tenim una estona. Si voleu fer alguna qüestió en el secretari del Diplocat, jo sí que en tinc una. Nosaltres en l'estudi veiem que, principalment, qui s'interessa és a dir, els momentums, els momentums del que seria el cinc anys que hem analitzat. El que més interessa, des d'una perspectiva internacional, no són tant el que jo em dic l'esperformen, és a dir, les manifestacions, etcètera, sinó els moments en què hi ha un element democràtic pel mig. Podem llegir eleccions al Parlament de Catalunya, al Nou Ena, per exemple, el Nou Ena té una gran repercussió, etcètera. Vosaltres també us trobeu amb aquesta dicotomia quan parleu amb parlamentaris, però també amb periodistes internacionals, etcètera. El que sí que constatem i reconec que aquí tenim un déficit d'evaluació. Tot això són dades molt recents. Poden estudiar com el vostre, ens poden anar molt i molt bé, però el que sí que detectem és que hi ha dos tipus de reacció. Davant d'un esclat a nivell, no sé, termes de manifestació, centenars de milers de persones al carrer, amb aquestes grans performances amb colors, etcètera, aquí tens un gran impacte, sobretot a nivell d'imatge. És com un espatec, és com un esclat. De cop apareixes a totes les portades, de cop obres tots els informatius, les webs, comencen amb aquesta fotografia i tens un moment de glòria. Passes a ser el tema del moment que dura el que dura. Sabeu com són els cicles comunicatius, les coses que a vegades caducen més rapidesa, però realment és un moment en què entres a tot arreu. I això, de fet, t'ofereix una oportunitat per passar un missatge més contingut. És complicat, perquè tenim els recursos que tenim, però t'ofereix aquesta possibilitat. És un esclat a nivell d'imatge. Quan es produeixen, com ve delles, unes eleccions, o el nou ENA, el que veiem és, potser, més cobertura a nivell de contingut i d'anàlisi. És potser una presència més profunda. Aleshores, més enllà de la manifestació, és possible, aleshores, trobar anàlisis ben fetes, cròniques ben fetes a les presions de política i abunden articles d'opinió sobre el que està passant a Catalunya o el que està passant a Espanya. Per tant, és un impacte, si vols, no tan espectacular, però més duradona el temps. I que et permet, aquí sí, canviar o modelar determinats estats d'opinió. Quan aconseguim, per exemple, aquests acadèmics que els impliquem en aquests debats en universitats i cinc tancs, aquests acadèmics, moltes vegades, acaben actuant de prescriptors, són gent que són consultats pels mitjans de comunicació, anàlitzem què és el que està passant a Catalunya o què és el que està passant a Espanya, o moltes vegades assessoren partits polítics i governs. Quan aquesta gent aconseguim que siguin consultats i que apareguin els mitjans de comunicació, anàlitzem què és el que està passant, veus que, mica en mica, s'està produint un enriquiment del coneixement que hi ha per part de l'opinió pública o per part determinats estrats de l'opinió pública, del que realment està passant a Catalunya, més enllà d'aquesta foto, que és sobretot el que surt de les ganes manifestacions. Molt bé, gràcies. Teniu, diguéssim, de les actuacions del govern espanyol. És a dir, del com es plantejat, són actuacions, podríem dir, reactives. És a dir, quan s'hi publica algun article de la presentació del Parlament o de qui sigui, s'hi truca per enviar-ne un. Si hi ha un debat acadèmic, que es pot presentar al maixador per una trucada, etcètera, etcètera, sí, sempre són actuacions reactives, però teniu constància que, de vegades, estan vivint actuacions, diguéssim, ofici... doncs... promovent la publicació d'articles o, fins i tot, promovent algun debat acadèmic. És a dir, sempre són actuacions reactives o hi ha algunes que podríem dir que són entre moment que és una primera actuació d'opinió. Tinc una sensació que el govern espanyol estava molt tranquil amb el control de les vies diplomàtiques oficials o clàssiques. És a dir, la relació amb el govern són nostres si la Generalitat intenta fer un pas que haurà la guillotina. I té una gran capacitat de curscircular aquestes relacions gubernamentals i ells se sentien molt tranquils amb això. La diplomàcia pública és una cosa que... Si la coneixien, no la practicaven. Com sabeu, és una aposta mig llar termini i ells no hi han entrat fins que no han començat a veure que hi havia una modulació o una evolució de l'opinió pública internacional. Quan comencen a detectar-ho, potser fa un any i mig o dos anys, aleshores venen de pressa i corrents, però arriben atropellats. Ell aconsegueix moltes vegades el contrari del que estan buscant. Jo diria la gran majoria de vegades, i sobretot allò que és més evident, és que arriben a reacció. Però sí que des de fa un parell d'anys hem detectat que hi ha actuacions de calat i ben pensades i amb recursos. Això s'està començant a produir. Es manté només un cas. Aquest conflicte polític és un conflicte amb l'estat. L'estat és polièdric. No només el govern, sinó molts instruments. Els instruments van des de mitjans de comunicació, finançats per l'estat, o no finançats per l'estat, però que són molt propers als centres de poder de l'estat, fins a centres de pensament. Per exemple, el cas que us comentaré és el del Cano. El Cano és l'Institut... El Cano és el cinc-tank més important de Madrid en els rankings de fet encara surt per darrere del CIDO, però això ho porta molt malament. És un cinc-tank en una gran rellevància a nivell internacional, molt ben considerat i amb molt bones relacions a nivell internacional. El Cano ha obert una oficina a Brussel·les recentment. Fa uns mesos, jo crec... Estic convençut. Una de les raons per les quals el Cano obre una oficina a Brussel·les és per contrarestar el relat català que estava calant en les institucions comunitàries i en el món de Brussel·les. Ja tenen tres persones que es dediquen, sobretot, a treballar en termes de diplomàcia acadèmica per contrarestar el relat que s'està fent darrere de Catalunya. Bàsicament, Marc Legal contra una demanda per exercir els drets bàsics per part de Catalunya. Aquesta és una aposta contundent que donarà resultats a mig i ja termini i que n'està començant a donar. Nosaltres hem detectat que el relat català a Brussel·les era força a acceptar, tot i que això no tenia per què traduir-se després d'aixements públics. Però se'n tenia bé. Hem detectat que s'ha vist contrarestat pel relat legalista que està fent, sobretot, el Cano. I no només fa un relat legalista. Jo he vist posicions de gent del Cano influent en què ens titlen de niscistes. Ens diuen que això és un conflicte d'Ètnia. Fa poc a Twitter, un dels seus investigadors principals que s'expressaven aquests termes actuen passant un missatge molt concret. Aquesta és una aposta, entenc jo, proactiva, pensada, meditada i que busca un resultat no immediat però un resultat consistent. Coses com aquestes les estem començant a veure. Però fins fa això, un paridant d'això de diplomacia pública no els importaven absolut. Nosaltres no només per convicció, sinó perquè no tenim la capacitat de fer diplomàcia oficial. Aquí hi hem de treballar fons. Però veiem com els nord-americans i com els nòrdics, diplomàcia pública és un instrument de comunicació i de projecció internacional que és molt útil independentment de si tens un estat propi o si no el tens encara més, perquè permet maximitzar aquesta capacitat d'actar-te a nivell internacional. Per tant, hi ha hagut una evolució per cada vegada més clara de volgar-s'hi implicar. Tenen també un parell d'això que va sortir a la premsa. Tenen dos o tres ambaixadors, com em diuen, Rubriam Bassador, d'aquests que van circulant, que es dediquen a parlar amb contraparts a les diverses capitals i no són només governs per contravestar el nostre relat. Van a una capital, reuneixen amb el govern, però reuneixen també amb els cinc tants d'aquella ciutat, amb els mitjans de comunicació i ja han entrat. Molt, d'alguna pregunta més, no? Bé, sí, tenim un pla d'acció, que per motius obvist tampoc el puc explicar tot, perquè, si no, seria exposar les nostres cartes abans de que la juguem. Però sí que tenim un pla d'acció, entre altres coses, per exemple, passa, per aprofundir tota l'actuació per portar de les accions estrangers aquí, és a dir, estem fent activitat a fora, però potser menys que fa uns mesos i ens dediquem a portar gent cap aquí. L'impacte que tenen les nostres contraparts, quan les convé a Barcelona, és molt més important que quan nosaltres anem a l'exterior a explicar-nos, encara que moltes vegades quan anem a l'exterior a explicar-nos, no ho expliquem directament nosaltres, amb més credibilitat que nosaltres per explicar-ho. Però no té res a veure. Una visita aquí dels dies és l'equivalent a l'impacte que pot tenir 5 visites en aquella capital, anant a veure-la cada vegada a les mateixes persones. Per tant, és molt més rendible en termes de recursos humans i de tot tipus a portar aquestes persones aquí i que elles directament vegin què és el que està passant. Pel simple fet de passejar-se pels carrers de Barcelona o de Catalunya, veiem que aquí pot haver-hi un conflicte polític, però no hi ha un conflicte social. Cosa que a l'exterior molts es pensen. Ostres, això a Barcelona ara, a aquests moments, deu ser perillós. Això jo puc explicar a l'exterior i em poden creure o no creure, em diguéssim no, però és com venen aquí ho perceben. Hi ha una societat molt polititzada, però no està, no notes la societat tensa i que la gent s'escrirassin i coses per l'estil. Això ho percebes quan vens aquí. Veus que la gent està relaxada, que segueixen fent la seva vida. Sí, hi ha un procés polític, però la gent segueix fent la seva vida. Per tant, vam veure que era estratègic. En comptes d'anar a fer coses fort, que va ser molt complicat, és més fàcil portar gent cap aquí. Tot i que també és complicat. Pots imaginar les pressions perquè no vinguin cap aquí. L'altra cosa que estem fent és aprofitar els festivals d'opinió que es fan al nord d'Europa, els preus escandinàus i també els bàltics fan uns festivals democràtics, festivals d'opinió que duren entre 3 i 7 dies. És una mena de barreja entre una universitat d'estiu i un doctor music, eh? Perquè us veu una imatge. És interessantíssim. El primer que va començar a fer això va ser Olof Palme. Olof Palme feia sempre una roda de premsa a l'estiu per acabar el curs polític. I hi havia tota la premsa sueca. I un any va dir... Jo me'n vaig de vacances tenir una caseta a Gotlen, que és una illa que hi ha 200 km d'estucal. Jo me'n vaig de vacances i volen fer el contacte que vinguin a Gotlen. I va començar a fer aquestes rodes de premsa allà a Gotlen. A Visvi, que és la capital d'aquesta illa. Van creixent. No només hi anava a Olof Palme, sinó que hi anaven altres polítics que feien les seves xerrades. I com que tenia tota la premsa nacional allà, doncs era un bon lloc per fer relacions. Van creixent fins que es va convertir en un festival. I ara, si vas a Gotlen... De fet, es produeix aquesta setmana que ve. Doncs hi ha, durant 7 dies, 10 milers de persones, i entre elles tota la... Tota la gent relacionada amb el món polític, concentrats en un petit poblet, i te'ls trobes passejant per aquell poblet. Amb centenars d'estans i escenaris, on es fan conferències, debats, discursos, amb una esplanada espectacular de Géspa, on el líder del partit fa un discurs, cada dia és el dia d'un partit diferent. Per tant, cada dia ve un líder diferent. El que estem fent és aprofitar aquest tipus de festivals, per anar allà, intentar convèncer una contrapart, això és un tema molt suec, intentar convèncer una contrapart suec de que val la pena debatre sobre Catalunya, fer una conferència a un debat sobre Catalunya, i aprofitar per tenir contactes bilaterals amb tots aquests polítics que corren per allà. Allà et trobes el ministre d'Exteriors fent jogging al matí, els parlamentaris fent una cervesa en una terrassa, molt oberta, és una cosa d'aquí no es fa, i crec que s'hauria de fer si algun dia retiro d'això que estic fent ara. Us posaré a crear una cosa d'aquestes. És fantàstic, ja tens tots els polítics, tens tota la premsa, tens els tinc-tanks, fundacions polítiques i desenes de milers de ciutadans que se senten concernits pel futur polític del seu país. I hi ha d'abans, des de temes socials, de temes medi-inventals, de política internacional. Bé, l'any passat ja vam estar allà a Gotlen i vam anar a Borjó també, a Dinamarca. Va ser molt interessant. Vam aconseguir que es debatés la qüestió catalana, per exemple, a la Casa de Gotlen, a l'estan que té les institucions europees allà, que el tenen a l'estan espectacular, doncs vam convèncer-los per fer-se un debat sobre l'última català. Us podeu imaginar les pressions que era de la baixada espectacular, però el debat es va fer, va ser un èxit, i després vam aconseguir una agenda de contactes bilaterals molt important. Doncs això, en guany, ho farem a la pràctica totalitat de països on hi ha festivals. Fa 15 dies vam ser a Dinamarca, a Borjó, en aquesta setmana anirem a Suècia, en aquest de Gotlen, serem també aquesta setmana al dissabte a la Tònia, on també es fa, serem a Estònia, serem a Noruega, serem a Islandia, i la feina que pots fer allà en dos dies és l'equivalent a unes quantes visites en aquella capital, a més a més en un marc molt més informal, molt més relaxat que pots trobar a la capital quan estan allò treballant amb corbata. Doncs aquestes també serà una línia d'actuació dels propers tres mesos. És una cosa que es concentra molt aquests tres mesos d'estiu, per raons obvies, i que es produeix en una de les regions del continent que són més receptives a missatges de empoderament democràtic, a missatges d'exercici d'un dret civil bàsic, com és el dret a Got. Això permet passar de missatge, això permet que arribi a les orelles de gent important, i això permet guanyar molts contactes interessants. Per esmentar-te un parell d'inititives en què treballarem, i n'hi haurà més. Està treballant ara, per exemple, amb un informatiu en anglès, amb informatiu a través d'internet, que ha d'arribar arreu del món amb informació diària sobre la actualitat catalana, i hem contingut que després pot ser utilitzat, per mitjans de comunicació estranges, si volen convidar la qüestió catalana, per esmentar-te tres coses. Molt bé, alguna qüestió més? Doncs ho deixem aquí. Moltes gràcies, Albert Rojo, secretari del Diplocat. Gràcies.