 I den her forlæsning skal jeg sige noget om modning og diagnose, eller er der sagt, at jeg skal sige noget om sammenhængen mellem modning og diagnose. Vi ved nemlig fra forskning, at de to ting hænger sammen. Det kan være lidt uklart på hvilke måder de hænger sammen, og det vil jeg sige noget om i den her forlæsning, og så vil jeg sige noget om det, vi har nogle kvalificerede teser om. Når jeg siger diagnoser her i de her næste 20 minutter, så er det psykiske diagnoser, jeg taler om. Jeg taler altså ikke om de fysiske, så jeg taler ikke om børn med døvhed og blindhed, børn med Down syndrome. Det er udelukkende de psykiske diagnoser. Og når jeg taler om modning, så gør jeg det ud fra den nye forståelse af modning, som også er blevet præsenterede af Dortemarie Søndergaard i en anden forlæsning her, som ser modning som sociale dynamikker, hvor vi ikke taler om, at modning skyldes en enkelt person som er modder eller som bliver modder, men at det foregår som mønstre og relationer i grupper, og de her mønstre og relationer gør nogle handlinger muligt og nogle handlinger unulige, og det er derfor modningen opstår. Modningen er noget, som kan ske for alle børn. Det er noget alle børn i løbet af deres skolestid kan risikere at komme ud for. Men heldigvis er det kun en lille del af børnene, som kommer til at opleve modning i løbet af deres skolestid. Og største delen af de børn, der bliver involveret i modning, enten som modborgere eller som modbe offere eller som begge dele, det ser vi også meget tid, er helt almindelige børn. Men en lille del af børnene vil have nogle psykiske sårebarheder eller egentlig diagnoser. Og det er den her lille del, jeg skal tale om i dag, som fælles mellem modning og de psykiske sårebarheder og diagnoser. Det er en lille gruppe, men det er en gruppe som fylder rigtig meget ude i skolerne og i børnehæverne i de her år, hvor der bliver arbejdet meget intensivt med at inkludere alle typer af børn og de her børn i de anmeldige skoler og børnehæver. Tidligere kunne man se, at børn, som havde det rigtig svært socialt, de kunne blive sendt på specielt skolen, og problemet havde stødt på over tid. Men i dag satte vi meget mere på at inkludere børnene i de anmeldige skoler og børnehæver, fordi vi simpelthen er blevet klogere på den betydning, det har, at børnene er sammen med børn, som har en mere anmeldig udviklingsforløb. Så det giver selvfølgelig nogle udfordringer for de voksne omkring børnene, det vil sige lærerne og pædagogerne. De skal både kunne rumme, at der er individuelle forskelligheder blandt børnene, og de skal kunne forstå, at mobningen foregår i grupper og som sociale dynamikker. Vi ved som sagt for at forskning, at mobningen og diagnoser overlapper hinanden, og det ved vi også fra fortællinger, vi hører fra skolesykologer, lærer og pædagoger. De her praksisfortællinger, de kan typisk fortælle om børn, som har det så svært i skolen, at de på et tidspunkt bliver sendt til skolesykolog, som kan sende barnet videre til udredning hos en psykiater, og eventuelt kan barnet ende med at få en diagnose. Så fortællingerne kan handle om et konkret barn, Alexander for eksempel. Det kan være, Alexander starter i skolen og er fuldstændig upåfældende, en hel anminlig skolelev. Og så på et eller andet tidspunkt, i løbet af sin skolegang, bliver Alexander involveret i mobningen. Det kan være, han bliver mobbed, det kan også være, han selv mobber, eller det kan være det i begge dele. Mobningen står på over tid, man forsøger at gøre noget ved det, men har rigtig svært ved at stoppe den her mobbing. Når man ikke kan stoppe mobningen i gruppen, så bliver det oplagt at kigge ind i Alexander, og se på, hvad er det med Alexander. Så kan man høre formuleringer, der lyder sådan, der er noget med Alexander. Og så bliver en oplagt handle mulighed at sende Alexander til skolesykolog, måske videre til udredning hos en psykiater, og måske ende Alexander med at få en diagnose. Men fortællingerne kan også starte et andet sted, for de kan starte med, at Alexander muligvis har en psykis sårbarhed på forhånd. Så vi kan høre lærer, der siger, at Alexander har været anderledes lige fra starten af. Der har været noget med Alexander fra han startede i skole. Og det her noget betragtes så som årsagent se, at han bliver involveret i mobningen. Mobning over tid ved, at vi kan føre til mere anderledes adfærd. Det kan være Alexander bliver mere aggressiv. Det kan være han slår de andre, skupper de andre, tar de andres ting osv. Det kan også være, at han bliver mere tilbagetrukket, for eksempel. Vi ved, at mobningen, frekvensen af mobningen, øges med skoletring. Så der er mest mobbing på mellemtringet. Det vil sige 5-7 klasse. Og vi ved, at det også er i de her år, at alle flest elever bliver sendt videre fra den her mændelige skole til specielt skole. Men bevægelsen kan også starte et andet sted. For den kan starte der, hvor Alexander har en diagnose på forhånd. Fra internationale forskning ved vi, at det at have en psykisk diagnose, det ører risikoen for at være involveret i mobningen i løbet af sin skoletid. Og jeg hører tit fra forældre til børn, der har psykiske sobberhed, eller der har en diagnose, at det er meget bekymret for, at deres børn skal blive mobbet, når de kommer ind i den mændelige skole forløb. Men det, vi kan se fra forskningen, det er, at børn med en psykisk diagnose hybbiger at blive mobbet, når de går på specielt skole, end når de går i en anden mændelig skole. Så på den måde er inklusion ikke i sig selv intruslen mod barnen. Det betyder helt konkret, at hvis vi har et barn som for eksempel Alexander, jeg nu har nævnt hun engang, så kan det være, at der ligesom er noget galt allerede i børnehaven. Det kan være Alexander ikke. Trives i børnehaven er nogle ting, der er svære. Det kan være, at han bliver holdt udenfor af de andre. Han må ikke være med i lejn, eller hvis han må være med, så kan det være, at han lige kan få lov til ved hunden, når de lejer mor og far børn. Det kan også være, at han desideres drillere de andre, eller han bliver drillet af de andre. Det kan være, at de andre er bange for Alexander. Det kan være, at han er meget voldsom. Han lejer voldsom med leje, han kaster med lejetøjet, han får voldsomereiserieudbrud osv. Der er en eller flere Alexander i stort sett alle børnehaver. Så det vil være en genkendelig problematik mange af steder. Problematikerne kan typisk vokse over ordene, som Alexander nu går i børnehaven. Og det, der bliver meget let, det bliver at lægge skylden på Alexander, ved at sige, der er noget med Alexander, vi skal arbejde med Alexander, der er noget galt ind i Alexander. Men det, vi ikke ved noget om, det er, hvor det er startet. Vi ved ikke, om det faktisk er startet med, at Alexander bliver holdt udenfor i børnefællesskabet. Vi ser eksempel på børn, som får 17 afvisninger i løbet af en dag, når de forsøger at være med i en lej. Vi ser faktisk børn, som allerede i børnehaven bliver udparret til at være dem, der skal stå udenfor fællesskabet, er grunden, vi ikke kender til. Og det siger sig selv, at det kan man reagere rigtig kraftigt på. I sæderne, at man i hærdigt forsøger at være med i de her fællesskaber. Grunden til, at det her forekommer, kan skyldes nogle af de mekanismer, som Dortemarie Søndergaard præsenterer i en anden forlæsning her, som handler om børns behov for at være del af et fællesskab. Længslen efter, at være del af et fællesskab, kombineret med det, man kalder socialt eksklusionshangst, simpelthen det, at man er bange for at blive skubbet ud. Det kan være nogle af de mekanismer, der gør, at børn producerer eksklusion af andre børn. Det kan være, at Alexander starter i skolen, og det kan være, problemerne stopper. Men det kan også være, de slet ikke stopper. Det kan være, de fortsætter ind i skole eller anden. Og det, vi ikke ved, det er, om Alexander tager nogle adfærdsmyndstrommester fra børnehaven, som er uhensigtsmæssig, når han skal indgå i sociale fællesskaber. Vi ved simpelthen ikke, om han har måder at reagere på, som er blevet opbygget i børnehavetiden, og som gør, at han nu bliver for eksempel holdt udenfor fællesskaberne i skolen. Det kan også godt ske, at Alexander har en psykisk sårebarhed, som bliver forstærket af de mobbe-episoder, han kommer til at indgå i. Så det, vi kan sige, hvis vi skal afdække Alexander's historie, det er, at der er en række ubekendte. Vi kan konstatere, at der er mobning. Og det er muligt, at der er nogle psykiske sårebarheder, eller en enlig adfærd for nede i en diagnose, som kan være årsagen til mobning. Men vi ved ikke, hvordan de her ting spiller sammen. I den traditionelle mobbeforståelse, vil man sige, som jeg sagde før, at de her barnets særheder, kan man sige, er årsagen til mobningen, både at barnet mobber eller at barnet bliver mobbede. Og på den måde vil man sige, at der er noget galt inde i barnet, og man vil arbejde med barnet, barnets handlemønster, reaktionsmønster, og måder at være på i det hele taget. Og så får vi den her bevægelse, der går fra psykisk sårebarheder, og op til mobningen. Men i de nye og mobbeforståelser, hvor vi ser mobningen som sociale dynamikker, der bliver det nogle andre sammenhængene, der bliver interessant, og som bliver oplagte at snakke om. Hvis Alexander har en psykisk sårebarhed til at starte med, så er det sandsynligt, at mobningen vil forstærge den her afvigende adfærd, som han måske har med sig hele forbørnigheden. Det kan være, at han vil ikke være en del af fællesskabet, bliver han mere ud af reagerende, han bliver måske mere aggressiv, det kan også være, at han trækker sig tilbage, og alle sammen kan føre sig tilbage til klassen's sociale klima, den måde hele klassen fungerer sammen på. Det betyder, at vi på den måde får en bevægelse, der går fra den psykiske sårebarhed over mobningen, og til en adfærd, der kan foranlede jer, at Alexander på et tidspunkt får en diagnose. Og endelig så kan bevægelsen også se sådan her ud. Og det er sådan set den mest interessante bevægelse. Det kan være, at mobningen er det, der udløser den psykiske sårebarhed. Vi ved, at mobningen kan være en voldsom psykisk belastning for børn, og også for voksne i øvrigt. Og det er meget sandsynligt, at det kan give nogle psykiske sårebarheder, der får en leder i så anderledes en adfærd, at det fører til en egentlig diagnose i sidste ende. Og så får vi den her bevægelse, som går fra mobningen over den psykiske sårebarhed, og videre til diagnosen. Når jeg siger, at den her er mest interessant, så er det fordi, hvis vi kan komme til at arbejde med mobningen, så kan vi lige præcis her forhindre, at et barn udvikler nogle psykiske sårebarheder, som kan have livslange konsekvenser. Vi ved fra forskningen i voksne mobbeoffere, at mobningen i barndommen kan præge hele livsforløbet. Det kan simpelthen have voldsom livslange konsekvenser. Og vi ved også fra forskningen, at der er ikke noget fenomen, der mere præcis får udsigere en senere psykiatriske diagnose, end netop mobningen. Det betyder, at hvis vi har en flok unge og voksne, med psykiatriske diagnoser, så vil rigtig, rigtig mange af dem have mobbeofferinger i bagagen. Men hvad er det så for nogle diagnoser, vi ser i forbindelse med mobningen? Vi ved, at i hvert fald de her diagnoser hænger sammen med mobningen. Vi har ADHD, vi har OCD, Obsessive Compulsive Disorders, som er tvangshandlinger, vi har Asperger's syndrome, vi har posttraumatisk stresssyndrom. Den her posttraumatisk stress kan umiddelbart se lidt underlig ud på det her tidspunkt. Fordi man, eller i det her tilfælde, fordi man ofte forbinder den med krist traumere, med torturoffere, eller med folk, der har været udsat for voldsom og fysiske traumere. Men vi ved fra studier i voksne mobbeoffere, at når mobningen er intensiv og står på over længere tid, så kan folk udvikle posttraumatisk stresssyndrom. Vi ser også i et sprit nyt hollandske studie, som netop er blevet publiceret, at børn, som bliver udelukket af fællesskaberne i klassen, viser et forhårede niveau af kortisol, altså stresshumor. Så når man måler børnene i løbet af en dag, de børn, der bliver holdt udenfor, vi taler altså ikke om voldsom fysisk mobbning, vi taler ikke om, at de bliver skubbede for bukservand og bliver kaldt grimmet ting, vi taler bare om, at de bliver holdt udenfor fællesskabet, så stiger deres stressniveau simpelthen så meget, som man kan måle det i deres spyt. Vi ser også depression, CD, kondoptesorter eller adførstforstyrelse, som vi siger på dansk, og angst hænger sammen med mobbingen. Forskningen er ikke fuldstændig klar på, hvordan de her sammenhænger fungerer, hvad der kommer først, med untagelse af Aspergers syndrom, og sandsyn i vis af DHD, eller nogen tilfælde af DHD, som kommer før mobbingen. Forskningen peger i forskellige retninger, også meget afhængig af, hvordan Forskningsundersøgelsen er designet. Men det, vi kan se, det er, at der er en række psykosomatiske symptomer, som er forbundet med mobbing, og af de fysiske symptomer, vi ser, der er hovedpine, svemelhed og rygsmatter. Og de psykiske symptomer på mobbing, kan være nervositet, dårlig humør, nedtrykthed, søvn og spise problemer, ensamhed, hjælpeløshed, og desideret livsledet. Det sidste ved, vi blandt andet, fra Center for Selvmors Forskning. Vi ved også, at børn, der er involveret i mobbeproblematikere, tager mere medicin end andre børn. Vi ved, at der er et markant øde for brug af hovedpindpiller, smertestillende piller mod hovedpinde. Og vi ved, at der er et let øde for brug af søvnmidler. Når vi nu i dag er mere opmærksom på, at mobbing er en social dynamik, så er der en vigtig poængte at få med, når vi taler om mobbing, som fællesskaber og sociale dynamikere i grupper osv. Og det er, at nok består foregår mobbing i grupper, men det er individer med forskellige forudsætninger, der indgår i de her grupper. Og de her forskellige forudsætninger gør, at mobbingen kan have forskellige konsekvenser for de forskellige børn. Så for nogen vil mobbingen have meget alvorlige konsekvenser, og for nogen vil det have knapsårlige konsekvenser. Vi ved, at nogen reagerer mere på mobbingen, på at være involveret i mobbingen end andre. Og måske er de de børn, som vi kan sige om, at de har psykiske sårbarheder. Forskningen i psykiske sårbarheder viser os, at det, der er afgørende for udviklingen hos børn med psykiske sårbarheder, det er det psykosociale opvæksemiljø. Det psykosociale opvæksemiljø, det handler både om familien selvfølgelig, om hvordan familien fungerer sammen, hvordan forældrene sætter rammerne og dannebetingelserne for børnnes udvikling, men det handler i høj grad og måske lige så høj grad om klassen, om det sociale miljø i klassen og i skolen i videreforstand. Vi ved jo, at børn tilbringer rigtig lang tid i skolen i dag, nogle gange mere end halvdelen af deres våget tid. Og det er enormt vigtigt, især for børn med psykiske sårbarheder, at de har mulighed for at indgå i gode og positive relationer for at udvikle sig i positiv retning. Så hvis vi ser på den her illustration, så kan vi sige, at børn der, og man så må sige ikke er noget med, de ligger over i det grønne fældt. Børn med de psykiske sårbarheder kan vi sige ligger i det gule fældt, og børn med en enlig diagnose ligger over i det røde fældt. De børn, der ligger over i det røde fældt, er børn, som vil få en diagnose uanset hvad. Det er børn, som uanset opveksmiljø vil have en diagnose, og man vil sige om dem, at de sådan synes, at vi har en livslang forstyrrelse. Børn med psykiske sårbarheder kan have en livslang risikoprofil, så det er muligt, at de som voksne bliver en lille smule mere sårbar over for stress og depression osv. Men lige præcis på det her tidspunkt, i deres barndom, vil det være enormt vigtigt for dens type børne, som Alexander for eksempel, at han indgår i nogle sociale relationer, og nogle sociale dynamikker, som er positiv at udvikle. Det vil sige hans psykiske sociale miljø i klassen. Hvis Alexander går i en rigtig god klasse, hvor der er toleranse, hvor der er forståelse, hvor man kan rumme hinandens forskelligheder, hvor der ikke er omopning, og hvor han har gode venner, så vil han have rigtig gode betændelser for at udvikle sig i en positiv retning, og bevæge sig mere og mere over i det grønne fældt. Hvis Alexander går i en klasse, der er præde af utryghed, af kæres, af mobning, for eksempel, så vil der være langt større risiko for, at Alexander bevæger sig mere og mere over i det røde fældt. At han selvfølgelig reagerer på den her mobning og utrygheden i klassen, og reagerer med sin adfærd udvikle en mere og mere anderledes adfærd, men også at han lærer nogle andre måder at handle på i situationer. Han lærer nogle mere negative interaktionsmønstre i de her tilfælde. Nogle interaktionsmønster som vi som samfund har besluttet ikke er så ønskeværdige. Og det kan være, at han udvikler dem i en retning, så hans adfærd bliver mere og mere symptomatisk, og han kan i sidste ende med at få en egentlig diagnose. Så betydningen af de psychosociale miljø kan simpelthen ikke overdrives. For nogle børn betyder det meget, for andre børn betyder det simpelthen alt. De børn har brug for nogle gode og positive udvikling af fællesskaber for at de kan udvikle det, vi kan kalde adkværdige adfærdsmønstre og social interaktionsformer. Den nyeste forskning inden for mobberområdet viser os, at hvis vi er til mobning til livs, så skal vi ikke arbejde på at behandle Aleksander på at regulere Aleksander. I stedet for, så skal vi investere i klassen's social elev. Hele klassen. Det, vi skal arbejde på, det er at højne toleransenivudet. Vi skal arbejde på at skabe forståelse for, at forskelligheder, blandt børnene, er en ressource. Og vi skal arbejde på, at alle børn får et tilhøjersfornhold til klassen. Og det er i sær vigt for børn med psychiske sobberheder. Hvis vi kan arbejde med det på den her måde, så kan vi begynde at arbejde med den bevægelse, jeg talte om før, der går fra mobning til psychiske sobberheder og til diagnose. Vi kan komme ind og forstyrre den bevægelse og se om vi kan forhindre, at nogle børn bliver skubbet ud i psychiske sobberheder og diagnoser.