 Nu skal det handle om noget så eksotisk som ingenørhelte, eller i hvert fald noget så fremmede artet, måske som ingenørhelte. Det er jo ikke sådan, at man tænker på ingenøren som sådan en typisk heltefigur, som en opdelsesrejst eller noget, men det var faktisk en gang, at ingenøren havde den her heltemæssige rolle. Det var i den periode, hvor man bygget de store transkontinentale hjernbaner, eller hvor man gravede kanaler, for eksempel VSUS, eller senere Vepanna med. Der blev ingenøren hyldel som den helte, der visste, hvad mennesket kunne låge et kontinent i vejen for verdenshandlen, eller for de geopolitiske dagsordner, som de forskellige imperier havde, så kunne de fjernes fossil brændstof, muskelkraft og for alt ingenørkult. Baggrunden for den her ingenørhelte og ingenørheltenes fremkomst, det skal lige præcis findes i imperierne og teknologien fra omkring 1800'er frem. Den type af kolonialisme og imperialisme, der findes i løbet af 1800'er, blev en anden mulig jord af en række nye teknologier, som kanaler, som kanalbygning, som hjernbaner, floddamper og telegrafer og den slags. Det var noget, som satte sig dybespore i kulturen. Dybespore i kulturen, jeg tager et enkelt eksempel med her, et berømt eksempel fra den amerikanske scene, John Gast, der maler det her maleri, The American Progress, i 1892, som er billede på åbningen af vesten. Se heroppe, musen flyver med telegrafen, linjen over, dillet chancen, der rykker frem i landskabet med hjernbanen lige i hel, der er lige frem på vej til at overhale dillet chancen. Ude i hjørnen her kan man se indianerne, som er vej til at blive skubbe ude af billede, måske forestiller man sig lige helt for svinder eller måske røde i stille heroppe på tidspunkt, når man når langt nok ud mod vest. Men det er sådan et billede på den her form for teknologidrevet kolonialisering om andre steder og imperialisme. Og i den her proces, der spiller ingenøren, også rent faktisk en meget, meget stor rolle. Ingenørerforktionen for, spiller en hovedrold i den her kolonialiseringens proces, og det bliver faktisk en profession, som bliver globaliseret. Alle de steder, hvor der er brug for at lave hjernbaner, hvor man ønsker at lave hjernbaner eller kanaler, det er sådan, at når man ingenører, der kommer ingenørerne hen, og det er en af de professioner, som først bliver globaliseret. Det her program kan man måske sige, som der knyttes til ingenørens rolle her, kan sammenfaldes i sætning, nemlig at anvende naturens ressourcer til gavn for menneskigheden, som det højsten blev formulerede i Institution of Civil Engineers, som er den første professionel ingenøresamslutning grundlagt i 1818 i London. Man skal sige, at den idé og menneskigheden, man havde på det her tidspunkt, det var en meget herakiske idé, gruff sagt, med den hvide man øverst og den sorte i bunden her. Det skal jeg komme lidt tilbage til. Men den her måde at se hverden på, det var det, der var afsættet for, ikke bare for ingenørerhældet, men også for imperiets ingenørerhælde. Og jeg skal her koncentrere mig om de ingenørerhælde, som bliver lavet, som kommer ud af Englands involverende, det britiske imperiums indmars i Afrika. Det er i stedet, hvor vi finder de her ingenørerhælde. Første eksempel, jeg har prøvet at tage fat på her, det er i forbindelse med Cape to Cairo-projektet. I det, i normen at lave en trendkontinental forbindelse fra Cape Town, Afrikas sydsbæst til Afrikas nordbæst Cairo. En rent engelsk territorium, en jernbane, der kan fungere som en tidsmetafor, en jernrøk grad af civilisation opgæmmende mørke-kontinent. Det er egentlig det, som først og fremmest bliver forbundet med ham her. Jeg har dem på Hård Sessel Roads, en engelsk kolonialist, der emigrerer til sydeafrika og laver et stort kollisering, i værktivt et stort kolliseringproces, opgæmmende Afrika i sit relativt korte liv. Det mest berømte billede er nok det her fra den periode, hvor en europæisk lande del af Afrika, det er den her periode, det er nok billede, der Roads, der står og skriver kontinentet fra den ene indtil den anden, med sin telegraflinje og med en anden af de meget væsentlige teknologier, nemlig reflene her, som var afgørende for den underlæggelsen af Afrika. Roads her, hans mission kommer også til udtryk i det billede på den anden side, hvor vi har jernbanen, der er på vej over vandfaldet, som base i nordendene af det territorie, altså cirka midt i det territorie, som blev opkaldt efter Roads, nemlig Rhodesia, et område som er fire gange så stort som England, som vi er opkaldt efter den her imperialist jernbanen, der er på vej over det amerikanske museologi, der er det westward hove ude over pragen her, det northward hove opgæmmen Afrika, i toget her, der damber over vandfaldet, som Livingstone har opdagede for årtier for inden. Og der bliver der ganske vist også rigtig bygget en brug af de folk, som er inspireret af Cecil Roads til det her. Det er engelsk ingenieurfirma, meget rød med ingenieurfirma, der hedder Douglas Fox & Partners her, som bygger den her meget smukke brug, som altså placerer meget tæt ved vigtorier vandfallen, og også er der i dag et yndigt sted at springe eller stikspring for unge Aventures rejsen her, det er sådan et konkret monument her på den vision, som den imperialistiske vision, som Roads, han liksom inkarnerer. Og det var den type projekter, at ingenieurheltene bliver formet af, det er der, de bliver lavet, og det er der, de bliver transporteret, men så måske tilbage i den engelske offentlighed. Og det er jo noget, man må rigtig, rigtig gode til. Her er par eksempler fra, da man bygger brugene her, ingenieurne her, som står helt ude på yderkanten af civilisationen her, og lægger de civiliserende jernbane og brugsbord tvers over klyften her, og forbinder de mørke kontinent med civilisationens fangerarme her. Her står det sådan ret anonym, jeg lige fokuser zoom ind på en af dem. Han her, Charles B. Fox, som er en af de her ingenieurhelte, han var søn af direktøren i firmaet Douglas Fox & Partners, her han fangede på et billede, hvor han svever over klyften, der er cirka 100 meter ned til vandet eller noget der, hvor han så skriver et bræv hjem til sine forældre her, som jeg lige har taget uddrag med herfra, som jeg lige vil læse op her. Jeg må indrømme, jeg havde en lidt underlig fornemmelse, da de fastgjør mig til stolen, på den måde at være afhængig af mine bæreninger var rigtig. Stolen er et stykke træ, spændt ud mellem fire tog, et læreresrykklæn og en sik og et bræt til at have fødderne på. Men naturligvis ben fast på en sådan måde, at man ikke falder ud, hvis man skulle gå hen og besvine. Denne forholdsregel er for vise mennesker ganske for luftig, underforstået altså ikke for den her mand Charles Fox, den unge Charles Fox. Der sker faktisk det, at han styrter faktisk ned på et tidspunkt, men han gør det så tæt på klyften, at han overlever styrter og dyrer først 10 år senere i første verdenskrig. Men det er et eksempel her på sådan en person her. Kæftekræveprojektet bliver et meget omdiskuteret projekt i England og bliver simpillet på den europæiske og engelske fremvars i Afrika. Konkret bliver man aldrig færdig med det her projekt. Det er sådan, at man forestiller sig, at ideen er den, at man bygger hjernbaner op gennem kontinentet og undervejs findere mineraler, så man kan bruge til at financiere det næste strækning med. På tidspunkt holder man sig op med at finde de her mineraler, og så holder man sig op med at bygge hjernbaner. Det sker at sidde op i de nuværende Kongo i Kovabællet i Katanka, og så bygger man i stedet en hjernbane derfra og så ud til kysten, som man kan bruge til at transportere alle de varer, men alle de her rustoffer, som man gerne vil have ud af Afrika, og op til forarbejding i Europa, er den vej i stedet for. Men altså kæbte karaboprojektet bliver et gennemsyr hele den ide om Afrika, og i sæde af den ide om, hvilken rolle europæerne har i Afrika, og i sæde af hvilken rolle ingenører har i Afrika. Det andet sted, hvor man kan sige i den engelske forbindelse med Afrika, hvor ingenørerhælden bliver lavet, det er nok med det her projekt, Uganda hjernbanen, som er et andet og på mange måder et opskurt projekt. En af de første ting, man kan bemærke ved Uganda hjernbanen, er, at den ikke på noget tidspunkt løber i Uganda, den går faktisk kun igennem det derværende britiske Østafrika, det nuværende Kenya, og har sit indestation inde ved Victoria Søen, så den kom faktisk aldrig til Uganda. Man må sige, det er jo måske det mest, det mindste paradoxal, om at sige, hvad det er projekt. Det mest paradoxal er nok den på ingen måde giver økonomisk mening, der er ikke noget økonomisk argument for at lave en hjernbane på det her stedet, der er ikke noget landbrug, der er ikke nogen ungelbare rostoffforkomster, det er simpelthen en ren strategisk hjernbane, man bygger for at stoppe tysk fremmars i regionen, og til det også fransk fremmars i regionen. Så den bliver bygget ind i sådan de rene tommerum, det kan man sige mest, at det her billede er Nairobi, der hvor Nairobi er i dag fra 1901, der var ingenting i Nairobi, og Nairobi blev grundlagt som et stopp på hjernbanestation, eller i bygning af hjernbanen, et passende sted og slås ned, fordi der var vand i det her sommerområde. Og fordi man lige på den anden side Nairobi ligger, Nildalen, som er ingenør med sig meget svært at komme ned og op af, så var det godt sted at have sin base. I dag er Nairobi så hjemsted for det største ubane centrum hele Østafrika, i hvert fald på den anden side af 4 millioner nu i Nairobi. Og det er så også et produkt af den her ingenør og hjernbane logik her, som gør så gældende på det her tidspunkt. Ja, Uganda Hjernbanen er også et sted, hvor ingenørhelte og ingenørberømt hæder bliver født. Jeg har sat et par stykker på, at George Whitehouse, som var leder af Uganda Hjernbaneprojektet, der blev lavet fra 1896, og så de næste 7 år frem. Her er han fanget på film med sin kone her, under paraplyen, lige når i sit hvide karki-tøj ikke en, der har tænkt sig at blive beskidt af og roede med den der traction engine, der skal laves deresiden af. Whitehouse var faktisk en utrolig dygtig ingenør, og var leder af et projekt, som da der var flest ansat eller flest arbejde og tilktyde det hjernbaneprojektet, var der ca. 35.000 arbejder. Forståndsvis kom fra engine. Et ord, som måske er et ord, som lige er ved at knytte til det her indiske arbejde, hører tit, at når de indiske arbejder blev importeret til Afrika, for eksempel for at bygge hjernbane, så er det fordi, at de afrikanske afrikanerne enten var fordående eller ikke forståede lønnearbejde. Det er jo eksempel også en ting, der bliver gentaget i Jakob Ajers bos, ellers fremragende afrikatologi, at det skulle være tilfældet. Det er faktisk ikke rigtigt. Grunden til, at man ikke bruger afrikansk arbejdskraft her, det var først og fremmest, at det var meget, meget tyndt befolket område. Og de folk, som var ind faktisk, var der. Det var særligt svarhile folk, som brugte køsten, og som levede tæmmelig godt af handel for et indisk husagen, og havde et større entitamang til at begyde sig ind på hjernbane. De ville kun gøre det, og de fik en rigtig god lønne. Da man så samtidig lige på den anden side af det indiske husagen, havde hungersnød i engine, og en meget, meget stort interesse fra et indiske folketere at komme over og arbejde i Afrika og forsøge at skabe sig bedre liv der, så valgte man den løsning i stedet, for det mindste man gjorde økonomisk mere rentabelt. Så det er sådan en af de bagvilligende myter forstninger om den her dårlende afrikane, om man ikke kan få til at arbejde. Det ligger altså tit sådan den slags meget konkrete kalkyler bagved. Men så George her blev til så George, efter det her projekt blev afsluttet, og blev en berømt og feteret engineer i sin samtidig. Det var da jo ingenting at regne i forhold til en af hans underordnede, nemlig ham her, John Henry Patterson, som blev kendt i sin samtidig, som the slayer of the man-eaters of Sarvo, ham der slog løverne ved Sarvo i hjælp. Historien her er, at to handløver i en periode i 1898 drabte, som det hedde i den ingenørreporten, 27 indiske arbejde og et ukendt antal indfylde. Og de her løver her blev meget berømt og berøgt, ikke mindst den engelske premierminister, går på talerstolen i Whitehall i London, og giver faktisk mere eller mindre løvernes skyld for, at hans politik i Østafrika, den har kørt fast. Vi kan ikke komme videre med hjernbanen, grundet de her to løver. Det var naturligtvis ikke rigtigt, at bygge hjernbanen, hvis den ville på trods af de her løver. Men løverne bliver i hvert fald enormt berømte. Og da Patterson, han så efter en, han er her i teltet, det, ham der sidder over til højre, han skyder de her løver, der bliver han selv enormt berømt. Først så udgiver han sin historie om, hvordan han har skuttet de her to løver i et populære tidskræft. Det hedder The Field, to korte artikler, og han bliver hurtigt berømt som en af siden tids største store vilgiærer, og begynder at gå fra sin position her, som er mindre underordnet ved hjernbanen til at være en berømtid, der omgås gode spiller og politiker, som Theodore Roosevelt, som selv var en i ude i store vilgiærer. Han udgiver en 1907, efter bygning af Halakza, måske den her bog på 250 sidder, som handler om hans møde med de her løver. Og det er sådan et eksempel på, hvordan hjernbanekonstruktionen i Afrika, det bliver sat i sådan et nartiv af løver og ville indfylde, hvor den her vide ingenørsorg siger, det eneste bollverk mod Barbarie, der lure lige udenfor hans hjernbanevogn. Her har vi et billede af Patterson her, med sin løve her. Patterson's bog bliver en bedst sælder, og faktisk værdet siden den har kommet i 15. udegaver, og den har været genstand både for teaterstøkker, malerier og tre, ikke mindre end tre, spillefilmen. Den seneste her, The Ghost of the Darkness, fra en Hollywoodfilm fra 1996, hvor Val Kilmer, han giver den i, som en opdateret Patterson, det vil sige, er væsentlig mindre og rasistisk, og på mange uger mere sympatisk, end Patterson, for eksempel fremstår i sin bog. Tænk, der er værd at heffe sig ved her, det er, at de historier, som kommer til i Europa fra Afrika, på det her tidspunkt, det er i høj grad historierne, om de vide menneskers oplevelser i Afrika, på det her mørke-kontinent. Det er det, The Ghost of the Darkness, det er det, som selv, og det er det, som har gennemskræften her i offentligheden her, og det ser man selvfølgelig også i filmen derfor, 6.95, der er det også tilfældet i dag, så man ser sådan en film som, som for eksempel, Blot Diamond, Sviksfilm fra 2006, er det en film, en film om leo, larte det Caprio's oplevelser i Scherle og Oune, med de problemer, man har, med diamantindustrien der, og der er sydelande sådan noget med, at man skal, man skal få ligesom at kunne relaterere sig til den her historie, så det er simpelthen, den vide man, selv det Caprio's kærlighedshistorie her, som er den, der ligesom, der skal trænge igennem, og på en eller anden måde, kan gribe os, og forføre os, til at interessere os for, hvad der sker. Det er i hvert fald et tilfælde også, som vi kan se, der gør så gældende også, de her tidlige historie, der kom ud fra Afrika, f.eks. fra ingenierne. Vi hører væslig mindre, f.eks. om de her, som er de indiske arbejder, og her, den var der, ca. 30.000 af, der blev transporteret, fra Bombay, ind til Afrika, på det her tidspunkt. Cirke 3.000 af dem, mister livet, og cirka det samme vantal, bliver invalideret. Man spiller efterfølge, en mand og stor rolle i hele Østafrikas historie, også som et produkt, af det her jernbaneprosjekt. Ja, hvis man skal se de lidt større perspektiv, den her afrakanske ingenørhelt, eller den her engelske ingenørhelt, i Afrika, et lidt større perspektiv, så kan man sige, at det er en figur, som bygger på ideen om, at man kan civilisere et continent med teknologi. Civilisere et continent med teknologi, og det er i høj grad, et produkt, kan man sige, altså den, den her figur, produkt af den teknologibegrejstring, som i høj grad, kendtejner hele den her period, ikke kun i forhold mellem, mellem, i europæiske ideer om Afrika, men generelt, troen på, at man ved at kommunikere mere, ved at handle sammen, ved at gøre, så mere afhænger hinanden, kan skabe en fredeligere verden, måske lige frem, en verden uden krig, hvor det afgørende parameter, ikke er evnen til at føde krig, men evnen til at være opfindsomt. Fremtiden, tilhører ingenøren, ikke generelt, skrev ham, der var redaktør for det her tidskrift, som jeg har taget logo den med her, African Engineering, som I kan se, i din om Afrika, bliver oplyst her, gennem teknologi fra England, og så tilbage, også begynder også troligt, i den her. Sådan gik de jo, som bekendte ikke, og det er helt, det er også rigtig mange af dem, som var de mere, som er periode, som jeg skulle sige, realister, som var helt poterene med, at det ikke kun, at når vi taler om teknologi, så handler det ikke bare om at anvende naturens ressourcer, tilgavne for menneskigheden, som det er så flothed, men teknologi, handler sandelig også om, om at have, makt ikke bare over naturen, man også over andre mennesker, og bestemme, hvilke former, for ekonomielanden, skal have, den ligger man i hjernbaner, det er nogen, der skal bruges til, at skabe produktion, det her, eller til at få råvarne ud, for eksempel. Og teknologi, også kunne bruges til andet, ikke bare til gang, om for menneskigheden, også til skade for menneskigheden, det blev også mere klart, for europæerne, i hvert fald, opgemelt i 200'erne, når man tænker på første verdenskrig, under giftgassen laser, over markerne, i første verdenskrig, og senere også, den form for ingenørkund, som gik ind i atombummerne, i heogima, andre steder, som man kan sige, den form for teknologibegrejstring, som opbeber ingenørhelten, har fået et skuldforbron, som på mange måder, nok er meget sundt. Så vi skulle slutme, ingenørhelten, vi skulle slutme, ingenørhelten her, så har jeg lige taget en siste med her, Fredrik Shelford, en ingenør, som slog sine forløjse her, i Vestafrika, her, han fangede svevne, i sådan en svevbaner, over det mørke continent her, med sit gentelman, slips på, med hele her. Man kan sige, at hvis vi ser på den her figure, den her civiliserende ingenørhelte, så kan man sige, på mange måder, så var Afrik her, måske de sidste stop, for den her type figure her. Det sidste stop, inden ingenøren skifter, sådan en sin offentlige fremtrædende, til sådan en form mere, der skriver en mere tilbage-truk, en mere tilbage-trukne rolle, industrille arbitrorie, og måske lige frem, det er lidt mere nørdet, midt som en, ingenørprofession, tilækker sig i løbet, no, no.